Eleki Krónika 2001. július

Kiűzettek a magyar hazából
Egy pár évvel ezelőtt ötletként felvetődött, hogy állítsanak szobrot báró Harruckern János Györgynek, aki pl. a mai Békés megyét telepítette újra. Ha ez akkor megvalósult volna, akkor ma Eleken állna, és nem pedig Szarvason Magyarország egyelten köztéri Harruckern-szobra. Erről lemaradtunk!
Szerencsénkre Elek város önkormányzata fel mert vállalni, ha lehet ilyet mondani, egy ennél még nagyobb dolgot, tudniillik, egy országos jelentőségű emlékmű felállítását.
Ez kezdetben nem ment könnyen, mert már az előző parlamenti ciklusban Budaörsön (1946. január 19-én itt kezdődött a kiűzetés) letették annak az emlékműnek az alapját, amely a magyarországi németek kiűzetésének állítana emléket. Ez az emlékmű azonban még sem készült el! Így nyilván azok a személyek, akik érintettek ez ügyben, kellemetlen számukra, hogy nem ott lesz az első ilyen jellegű emlékhely, hanem egy alföldi kisvárosban, Eleken. Mivel szerencsére hazánkban is demokrácia van, ezt a tervet az elekiek is megvalósíthatják. (Szerencsére a helyi akarat 2000-2001-ben megegyezik a kormányzati szándékkal, mint ahogy a még élő “érintettekével” illetve másokéval is.)
Sajnos eléggé tragikus dolgokról kell szólnunk, hogy megértsük mik vezettek a magyarországi németek kiűzetésére - az elején ki kell emelnünk, hogy a XVII. század és a XVIII. század végéig a németek, illetve mások önként érkeztek hazánkba, hisz a török pusztítás után csak úgy lehetett Magyarországot talpra állítani.
Azt is fontosnak tartjuk megemlíteni, hogy egykoron nem létezett még nemzetiségi kérdés sem, hisz a mai értelemben nemzetfegyelem csak kb. 200. évvel ezelőtt keletkezett. Az emberek között legfeljebb csak vallási szempontból lehetett különbséget tenni (A mai hazai németség nagy része katolikus, de vannak evangélikusok is.)
A nemzetiségek asszimilációja (így a németség is) 1867 után gyorsult fel. Ettől függetlenül 1910-ben is Magyarország csak kb. 48,1%-a volt magyar, 9,8%-a német, 9,4%-a szlovák, 14,1%-a román, a többi pedig “délszláv”. Mint tudjuk, ezek a arányok is hozzájárultak Trianonhoz.
Sajnos a kisebbségi létet ez megnehezítette hazánkban, de a II. világháború különösen nehéz választás elé állította a magyarországi németséget. Mint ahogy azt is tudjuk, ezért kellett bűnhődniük utána.
Azt is el kell mondanunk, hogy a háború végén (egy ideig) nem csak az oroszok, hanem az amerikaiak és az angolok is bűnösként tekintettek a németekre egy ideig. (Ezért darabolták fel pl. Németországot is. Így lett pl. Königsbergből Kalinyingrád!)
A győztesek 1945. július 17-től augusztus 2-ig Postdamban közösen döntöttek arról is, hogy Lengyelországból, Csehországból, Magyarországról Németországba kell telepíteni a németeket. Ahogy akkor fogalmaztak: “az áttelepítésnek szervezetten és emberséges módon kell végbemennie.”
Itt viszont egy fontos kifejezést kell “megmagyaráznunk”. Magyarországon a tévében, rádióban, sajtóban ezt a szót használják manapság is: kitelepítés. Nem ilyen egyszerű a dolog! Arra, ami 1945-48-ban a németekkel történt, legalább három szót használnak mai is a németek: Flucht - menekülés, Vertreibung - elűzetés, Aussiedlung - kitelepítés!
A hazai, így az eleki németség esetében nem beszélhetünk háborús menekültekről, inkább az elűzetés állja meg a helyét, mert pl. az eleki németek nagy része nem önként hagyta el lakhelyét, hanem nagyhatalmi döntések miatt. A kitelepítésnek magyar nyelven szerintünk teljesen más a jelentése, pl. árvízi kitelepítések. Érdekes, hogy mégis az utóbbit használják előszeretettel. Valószínűleg azért, mert ez viszonylag enyhe kifejezés arra, ami pl. 1946-ban Eleken történt. Lehet, hogy sokan azért használják ezt, mert megszólal a lelkiismeretük, pedig nem győzzük hangoztatni, hogy a nagyhatalmak döntöttek kedvük szerint a németségről!
Tény, hogy 1946-48-ban a kb. 300 ezer hazai németségből 200 ezernek kellett elhagynia szülőhelyét. (A kb. 6 ezres eleki németségből pedig így maradt ebben az időszakban kb. 2 ezer!)
Az Unsere Post (Németország) 1999. októberi számában Josef Brasch írt egy érdekes tanulmányt (Vertreibung der Deutschen aus Ungarn), amelyben közli honnan, mikor, mennyi németet üldöztek el Ágtól Zsámbékig. Ebből megtudhatjuk, hogy pl. Békés megyéből “csak” Almáskamarásról, Elekről, Mezőberényből mentek transzportok. Érdekes, hogy a tanulmány szerint Gyuláról, Gyomáról nem vittek el senkit!
Almáskamarásról, illetve Mezőberényből az első transzport 1946. április 12-én indult, a második transzport pedig 1946. április 19-én az elekiekkel együtt.
Elekről azt mondhatjuk még, hogy 1946 tavaszán összesen 6 transzport indult, az utolsóval mentek még almásiak és a berényiek is.
Ehhez kapcsolódóan érdekes olvasni a magyarországi németek honlapját is: www.ungarndeutsche.de. Itt pl. tanulmányozható német-magyar nyelven a magyarországi németség története is.
Ebből talán azt lehetne kiemelni, hogy itt nem szólnak pl. a potsdami konferenciáról! Vajon miért? Ők használják a kényszer-kitelepítés elnevezést is. Arról viszont nem nagyon olvastunk Magyarországon, hogy 1945 óta 21.400 magyarországi német ment önként Németországba. Szerintük Németországban kb. 400 ezer magyarországi német él még ma is.
Az is érdekes, hogy ezt is megfogalmazták ezen a honlapon: “A ‘90-es évek végétől Magyarországon sok községben német önkormányzatok léteznek, de befolyásuk elenyésző.” De kritikaként fogalmazódik meg az is, hogy a kisebbségeknek nincs parlamenti képviseleti joguk. (Ez sajnos igaz, a magyarországi parlamenti pártok nem tudtak megállapodni ebben a jelentős kérdésben!)
Végül térjünk vissza az eleki emlékműre. Ez az emlékmű figyelmeztessen mindenkit arra, soha, senkit ne lehessen származása alapján üldözni, illetve elűzetni szülőföldjéről. Sajnos, pl. a balkáni háborúk a példa arra, hogy sokan nem akarnak tanulni a történelemből.
Rapajkó Tibor

Ha már itt a nyár...
Ha már itt a nyár, akkor itt vannak a verőfényes nappalok, az iskolai vakáció, a nyári szabadság, egyszóval a lazítás ideje. És mire van még szükség, különösen a kánikulai napokon, természetesen vízre, strandolási lehetőségre. Azok az eleki általános iskolai tanulók, akik részt vettek az immár hagyományos jelleget öltő úszótábor programjában, igazán nem panaszkodhatnak. Az idei úszótábor foglalkozásairól a legilletékesebbtől, Hoffmann Ferenctől, az általános iskola keretén belül tevékenykedő Diáksport Egyesület (DSE) elnökétől kértünk összefoglalót. Hoffmann Ferenc egyebek mellett elmondta, hogy az alapfokú oktatási intézmény által is támogatott kezdeményezés gyökerei több mint 10 évre nyúlnak vissza, az úszótábor gondozása immár hat éve a DSE feladatai közé tartozik. Az idei program - hagyományos jelleggel a gyulai Várfürdőben - június 18-29-e között valósult meg. Az első hét kellemetlen időjárása (esős, hűvösre forduló időszak) nem hozott érdemi változást a tábor életébe, hiszen ekkor a fedett uszodában folytak a foglalkozások. A programban két csoportban, kezdők és haladók, 45 tanuló képviseltette magát. Az idei foglalkozások is, az előző esztendőkhöz hasonlóan eredményesek voltak, hiszen a kezdők kategóriájában a gyermekek mintegy 80 százaléka sajátította el az úszás alapelemeit. Természetszerűleg az úszótábort jövőre is megrendezik. Az idei tábor programjának kivitelező tanárai voltak: Nagyné Nádor Gabriella, Dávid Rémusz és Hoffmann Ferenc.
Az úszótáborról szóló tudósítás a résztvevő tanulók egyikének, másikának a véleménye nélkül természetesen nem lenne teljes, kettejüket szólaltattuk meg, hogy mondják el személyes élménybeszámolójukat.
Brindás Orsolya, hatodik osztályos tanuló: - Öt évvel ezelőtt, első osztályos koromban vettem részt először az úszótábor programjában. Akkor, az igazat megvallva, nem nyerte el a tetszésemet, történt ugyanis, hogy mindjárt az első napon a tanulók lenyomtak a víz alá. Ezt követően, nem ennek az esetnek a következményeként, megbetegedtem, úgyhogy akkor számomra be is fejeződtek az egyébként várva-várt úszótábori foglalkozások. Aztán másodikos koromban nem vettem részt a foglalkozásokon, harmadikosként viszont igen, akkor már igazán jól éreztem magam a vízben. Érdekes, egyfajta párhuzamban cselekedtem, hiszen negyedikes koromban is kihagytam e nyári szórakozási lehetőséget. Az idén viszont ott voltam a gyulai Várfürdőben, a haladók csoportjában csiszoltam úszási tudományomat. Egy ilyen nap történései a következőképpen alakultak: délelőtt 9 órakor gyülekeztünk az iskola előtt, majd kellemes hangulatban megtett utazás után megmártóztunk a hűsítő vízben. Úgy 11 óra környékén jó étvággyal elfogyasztottuk az uzsonnánkat. Az úszótábor programja délután 1 óráig tartott. Ezután, ugyancsak jó hangulatban, hazabuszoztunk. A táborozás utolsó napján délelőtt 9 órától délután 5 óráig fürödtünk, sőt 24 percekre megtapasztalhattuk a nagy csúszda élményvilágát is. Mondhatom, nagyszerűen szórakoztunk. Az úszótábor hasznos elfoglaltságot és kitűnő szórakozási lehetőséget nyújtott számunkra. Természetesen mindenkinek csak ajánlani tudom.
Tóth Brigitta, hatodik osztályos tanuló: - Tavaly vettem részt először az úszótábor programjában, és nagy-nagy örömömre, azonnal megtanultam úszni, mondhatom elég könnyen ment. Hogy jól éreztem magamat a táborban bizonyítja az is, hogy az idén ismételten bekapcsolódtam a foglalkozásokba, igaz nem az első, hanem csak a második héten. Egyébként végtelenül szeretek a gyulai strandon lenni, üde színfoltot jelent a nyári vakációban, ezért aztán amikor csak tehetjük, szüleimmel, öcsémmel meglátogatjuk a medencéket. Természetesen az is tudvalévő, hogy az úszásnak nem csupán szórakoztató elemei, de gyógyászati jellege is van. Én télen vettem részt egy ilyen jellegű programban. Csodálatos érzés, amikor az ember fenntartja magát a vízen, és mintegy lebeg az apró hullámokon, az idei nyári élményem azonban más fajta elemhez kapcsolódik: megtanultam kézenállni a víz alatt. A nagycsúszda lehetőségei viszont nem nyerték el tetszésemet, egyszerűen féltem a végtelen, szertelen száguldozástól. Csak remélni tudom, hogy a jövőre esedékes úszótábor programjában részt tudok venni, és tiszta szívből tudom ajánlani azoknak, akik ezidáig valamilyen okból kimaradtak ezekből a foglalkozásokból.
Mint említettük az úszótábor programját a DSE bonyolította le, természetesen e kezdeményezés mellett az egyesület megkülönböztetett figyelmet szentel a tanulók kötelező testnevelési órán felüli sportolási lehetőségeire is. Hoffmann Ferenc feltérképezése szerint minden tanévben, az előzetesen összeállított terveknek megfelelően beindulnak a különböző sportágak csoportjai (labdarúgás, kosárlabda, asztalitenisz, torna, télen sí), ezeken a foglalkozásokon a tanulók több mint 30 %-a képviselteti magát. Az eredeti cél mindenképpen az, hogy ez az arány legalább 50 %-ra módosuljon. A Diák Sport Egyesület 10 éve tevékenykedik, ez idő alatt egyes sportágakban (labdarúgás, lábtenisz) a felnőttek számára is tornákat szervezett, amely megmozdulásokat a jövőben is folytatni szeretnék. A DSE keretén belül sportoló tanulók a házibajnokság mellett megyei rangú megmérettetéseken is kamatoztathatják képességeiket. Egyébként figyelemre méltó együttműködési kapcsolatokat ápolnak a kétegyházi és lökösházi általános iskola megfelelő együtteseivel. A magunk mögött tudott tanévben a Diák Sport Egyesület két pályázatot nyújtott be az illetékes szervekhez, pozitív eredményeket viszont egyik sem hozott, ennek ellenére az elkövetkezőkben is megkülönböztetett figyelmet szentelnek az erőforrások ily módú megszerzésének. A városi önkormányzat a DSE erőfeszítéseit 200 ezer forinttal támogatta. Az elkövetkező tervek közül megemlíthető egy tenisz csoport létrehozása.
B.N.

Aratás kaszával, népviseletben
Gyermekkorom pirkadatakor még nagyobb becsülete volt a mindennapinak, mint manapság. A kenyér előkészítésének nehéz, embert próbáló munkája a technikai eszközök fejlődésével ugyan valamelyest csillapodott, de még alaposan meg kellett izzadni a kenyér alapanyagának előállítása érdekében. Ezért, ha véletlenül a földre került egy darabka kenyér, bizony felvettük, leporoltuk és elfogyasztottuk. Abban az időben sohasem láttam karéj, vagy félkaréj kenyeret az utca porában heverni úgy, mint manapság. A búza aratása ma már nem tartozik a legverejtékesebb munkálatok közé, de a kenyér is mintha elveszítette volna méltóságát egyes emberek szemében.
A kenyér becsületére tehát még emlékszem, a kézi erővel történő aratásra viszont már nem. Pedig a múlt megismerése alapvetően szükséges a jelen és a jövő tájékozódásában. Bágy György azon embertársaink közé tartozik, aki ragaszkodik a gyökerekhez, és minden tőle telhetőt megtesz a hagyományok megőrzéséért. Célként melengette a gondolatot, hogy az Elek TV számára, egyben az utókornak, megörökítsék a kézi munkaerővel történő búzaaratást. E gondolat a közelmúltban Ottlakán Mihálynak köszönhetően megvalósulhatott, aki e cél érdekében felajánlotta a termőföldjét, másrészt pedig az erkölcsi és anyagi támogatását is. A szervezői teendőket az Eleki Román Hagyományőrző Táncegysület vállalta magára; több héten keresztül készült el a forgatókönyv, illetve a korhű kellékek beszerzése: sarló, kasza, üllő, cserépkorsó és hát természetesen a népviselet.
A jeles napon hajnali 4 órakor az aratók felszedelőzködtek Barna Gergely, helyi vállalkozó lőcsös kocsijára és kikocsiztak a termőföldre. A búzaföldön Ottlakán Mihály, mint jó házigazda, fogadta az aratókat és az üdvözlet mellett természetesen előkerült a pálinkásüveg is, mint a reggelizés nyitánya. Az erőgyűjtés után elkészítették a köteleket, majd megreggeliztek, külön erre az alkalomra sütött 7 kilogrammos házi kenyeret szeleteltek fel, hozzá társult még a szalonna, aludttej és meggy. A jóízű falatozás és Ottlakán Mihály fohásza (termésre, munkára) után az aratók, két kaszás, két marokszedő, egy kötélterítő, egy kévekötő - elkezdték a termény betakarítását. Egyszerre egy pásztot fogtak fel, és amíg a végére nem értek nem volt szusszantás, vízkortyolás. Ez, mint hajdanán, csakis a pászta végén történhetett meg. Ekkor a cserépkorsó üde vizével csillapították szomjukat az aratók, mert a cserépkorsót növényzettel takarták le, így a benne lévő víz megtartotta frissességét. A kévéket keresztbe hordták, egy keresztbe 18 búzakéve került. Az aratás egész ideje családias hangulatban zajlott, amit Ottlakán Mihály szavakkal is kifejezett, megköszönte az aratók áldozatkész munkáját. Közben elröppent az idő, felhangzott a déli harangszó, és ekkor, mint egy vezényszóra, népviseletbe öltözött asszonyok garabolyban hozták az ízletes ebédet.
Bágy György elmondta még, hogy az elkövetkező időszakban a kenyérsütést, valamint a már kihalt, vagy kihalófélben lévő mesterségeket keltik életre és örökítik meg az Elek Tv-nek és az utókornak.
B.N.

Németországban jártunk
Régi álom valósult meg a németországi Rieden-i úttal, melyre nagy izgalommal készültünk. A kapcsolatot Reisz György úr alakította ki, aki még a Német Kisebbségi Önkormányzat elnökeként vette fel az együttműködést a riedeni fúvószenekarral abban a reményben, hogy egy cserekapcsolat alakul majd ki az említett település és Elek között. Meghívólevél érkezett még az év elején és ekkor megkezdtük a szervező munkát. Mivel Eleken még kialakulóban van a fúvószenekar, így az ifjúsági tánccsoport kapta a meghívást. Ők örömmel és szorgalmasan készültek a külföldi fellépésre Strifler Józsefné vezetésével.
Az útra elő kellett teremteni a pénzt. Lázasan írtuk a pályázatokat, melyekből 2 beadott nyert is, valamint Gyuláról is kaptunk támogatást. Az útiköltség kiegészítését a Német Kisebbségi Önkormány- zat vállalta. Az utazás július 5-én kezdődött. Kényelmes, panorámás autóbusz gördült be a Városháza mögötti térre. Kipihent, izgatott arcok kerültek elő kísérőkkel és sok-sok csomaggal. Lassan kigördülünk Elekről és elkezdődött a hosszú utazás. Július 6-án a déli órákban megérkeztünk egy csodaszép vidékre. Nekünk, Alföldön élőknek káprázatosak voltak a hatalmas zöld fák, a hegyek, az azok között húzódó völgyek, a kis csörgedező patakokkal.
Nagy szeretettel és hűs üdítővel, hidegtálas ebéddel fogadtak bennünket. Ez a vendégszeretet mindenkinek jól esett. Nagyon fáradtak voltunk. A vezetőnő elosztotta az utasokat a házakhoz és a gyerekek pedig csoportosan egy iskolában kaptak helyet. Mindenki elvonult fürdeni és egy kicsit lepihenni.
Másnap kezdődött itt a Malomünnepség. Minden éveben július 7-8-án rendezik meg ezt. Július 7-én Würtzburgba látogattunk, ahol éppen több fúvószenekar színpompás, parádés felvonulásában gyönyörködtünk egész napon át. Visszaérkezve este fellépett a tánccsoport is. A Német Kisebbségi Önkormányzat nevében Wittmann György képviselő köszöntötte az egybegyülteket.
Reggelig tartott a mulatozás. Úgy váltunk el a riedeniektől, hogy a 2002-ben megrendezésre kerülő világtalálkozón találkozunk! Másnap, július 8-án, korán reggel elindultunk Leimen felé. Itt rendezik meg évek óta az “Eleki Búcsút”. Éppen befutottunk a koszorúzásra, mely a temetőben volt. Érdekessége ennek a rendezvénynek az, hogy ilyenkor összefutnak mindenfelől a kitelepített elekiek és örülnek egymásnak, elbeszélgetnek, emlékeznek.
Itt is köszöntők, hozzászólások hangoztak el; üdvözöltük az egybegyülteket: Klemm István alpolgármester úr, Lengyel Antal plébános úr, Szelényi Ernő az Eleki Németek Egyesülete nevében, én pedig a Német Kisebbségi Önkormányzat nevében köszöntöttem hazánk fiait, illetve a régi elekieket.
Még nagyon kötődnek a hazájukhoz, a településünkhöz, de már ott Németországban is befogadták őket, és ők szeretnek ott élni!
A sok embert befogadó sportcsarnokban nagy sikert aratott az ifjúsági tánccsoport. Szereplésük után az eleki szorgalmas kezek által sütött finomságokat kínáltuk végig, asztaltól-asztalig. Egészen meghatódtak a megvendégeltek. Minden elismerésem azoknak, akik sütötték azokat a finomságokat.
Lassan elbúcsúztunk a vendégseregtől és az autóbusz elindult hazafelé Magyar- országra, Elekre, - ahol mi élünk és örülünk, hogy mi Magyarországon élhetünk, és olyan hatalmas törés, bánat nem ért bennünket, mint azokat az embereket, akiktől elbúcsúztunk odakint.
Hálás köszönet a két gyulai sofőrünknek is, akiknek név szerint szeretném megköszönni a türelmes, biztonságos, nyugodt vezetést: Szalma Istvánnak és Juhos Ferencnek.
A kirándulás nagyon fárasztó volt, de úgy érzem mindannyian jó érzéssel és valamilyen plusszal érkeztünk haza!
Nádor Mária

Tánc a hegytetőn
Július 21-én, szombaton, hajnal 5 órakor indult el Elekről az a Körös Volán különjárat, amely 35 főt szállított. Köztük foglalt helyet dr. Szelezsán János, az Eleki Román Kisebbségi Önkormányzat elnöke, valamint kilenc pár táncos. Az uticél a romániai (Bihar megye) Muntele Gaina volt, ahol a komoly - 200 éves - hagyományon nyugvó Leányvásár elnevezésű nemzetközi táncfesztivált szervezték. Az Eleki Hagyományőrző Táncegyesület és a Turla György román hagyományőrző ifjúsági táncegyüttes tagjaiból összeállított csoport mellett a szervezők hagyományőrző táncosokat vártak Románia hat megyéjéből, Moldovából, Ukrajnából és Jugoszláviából. A társasgépkocsi Méhkeréknél lépte át az országhatárt, az utasok kellemes hangulatú utazás után érkeztek Nagyváradra. Onnan azután az elekiek a nagyváradi hagyományőrzőkkel egyetemben igyekeztek az eredeti uticél felé. Az uticél csodálatos látványt nyújtott az odaérkezőknek: mintegy 15 ezer ember. A szervezők a hegy tetején alakították ki az alkalmi színpadot. A mintegy 2 ezer méter magas hegy lábánál, a völgyben, színes kavalkádot kreáltak a felállított sátrak, amelyek az elszállásolást biztosították. A hegytetőre való feljutás - bár viszonylag nem volt túl magas - a meredek útszakaszok, szerpentinek (éles fordulókkal kanyargó hegyi út) miatt nem tűnt könnyű feladatnak. Az autóbuszok, autók nem is mernek nekivágni a kihívásnak, ennek a célnak csupán és kizárólagosan a katonai járművek tudnak megfelelni. Ők ingáztak a fesztivál időtartama alatt. A Leányvásár egyébként nem csupán kulturális megmozdulásokat rejt magában, a rendezvény szerteágazó, de szigorúan kötődnek a néphagyományok életben tartásához. A kétnapos rendezvény alkalmával kézművesek árulják portékájukat, közben szól a muzsika, táncosok lépnek közönség elé. Az utóbbi műfaj képviselői nem koreografált - táncmozdulatok leírása különleges jelrendszer segítségével - módon adták elő számaikat, hanem autentikusan, és ezáltal hitelesen úgy, ahogyan az adott térségben élők megtanulták, elsajátították őseiktől. Az első fesztiváli napon az elekiek még nem léptek fel, ettől függetlenül volt műsor: a nagyváradiak szórakoztatták a közönséget. De még jóval az imént említett program előtt Nucet városában ing. Sirghie Costel-Nela polgármester fogadta a vendégeket. A köszöntő elhangzását követően megvendégelték a rendezvényre érkezőket: az asztalokon bőségesen, ínycsiklandó étkek kínálták magukat. Az utazás soron lévő állomása Aura Ianku - a névadó forradalmi vezér - volt. Már a fesztivál első napján valamennyi résztvevő kitűnően érezte magát, ezen a felhőtlen hangulaton a gomolygó felhőkből csepergő eső sem változtatott: a rendezvény több pontján hatalmas tábortüzek lobogtak, és mintegy záróakkordként, éjfélkor mintegy félórás tűzijáték fokozta az élményt. Közben természetesen szólt a muzsika. A szervezők zseniálisan - különböző pontokon nagy teljesítményű hangszórókat helyeztek el - oldották meg a hanghatást, ezért a völgyben tartózkodók is kristálytisztán élvezhették a változatos zenét.
Másnap, vasárnap délelőtt 11 órakor 17 perces műsoranyaggal léptek fel az eleki hagyományőrző táncosok. A program élménygazdagsága Bágy György táncos munkáját, elgondolását dicséri. A teljesítményükről megkülönböztetett dicséretet mondott Domnu Parasca, a fesztivál főszervezője, valamint Floarea Crisu, Bihar megyei koreográfus is. Domnu Hors, Bihar megyei prefektus az elekiek értékelésénél külön hangsúlyozta: örömmel fogadták a magyarországi hagyományőrzőket, fellépésük színfoltot jelentett a rendezvényen. Majd külön kiemelte: az eleki hagyományőrzés jövője biztosítottnak látszik, hiszen az idősebb táncosok mellett fellépő fiatalok ezt garantálhatják. A Bukaresti Televízió, Mariara Murerescu rendező vezetésével ezidáig több környező országban forgatott, ahol a román ajkú lakosok megkülönböztetett figyelmet fordítanak a hagyományok ápolására is. Magyarországot eddig még nem térképezték fel, az elekieknek köszönhetően azonban hamarosan erre is sor kerül /het/.
- b -

Igényes nyári kikapcsolódás: lovastábor
Ez év július 7-én délelőtt 8 óra előtt 5 perccel az eleki Mezőgazdasági és Ipari Középiskola udvarán enyhe volt a mozgás. Csupán egy-két gyermek sétálgatott, ketten pedig a padon üldögéltek. Miután megbizonyosodtunk, hogy valamennyien a lovastábor résztvevői, közülük Barna Erikát, az eleki általános iskola nyolcadik osztályos tanulóját arról faggattuk, hogy meséljen valamit a tábor életéről, személyes élményeiről. Összefoglalójából többek között megtudhattuk, hogy a második héttől kapcsolódott be a programba. Alapvető célként azt tűzte maga elé, hogy megtanuljon lovagolni. Ezen óhaja egyébként valóra is vált, biztonságban érzi magát a ló hátán. Az előzetes várakozással ellentétben ez elég gyorsan, zökkenőmentesen, szinte a második napon sikerült. A délutáni szabadfoglalkozások programjai közül a számítógépen való tevékenység tette rá a legnagyobb hatást. Mint elmondta, reméli, hogy a jövőre rendezett lovastábor foglalkozásain is részt vehet.
Amíg beszélgettünk alanyunkkal, az oktatási intézmény étkezdéjéből egyre-másra jöttek a gyermekek. Mint értesülhettünk, a más településekről érkezettek a táborozás folyamán a kollégiumban voltak elszállásolva, itt töltötték szabadidejük egy részét, illetve itt étkeztek. Egy ilyen bentlakót, a mezőhegyesi általános iskola hatodik osztályos tanulóját, Lipták Renátát is szóra bírtuk. Renáta a lovastáborral kapcsolatban többek között elmondta, hogy először vesz részt ilyen jellegű programban, amely szinte azonnal elnyerte tetszését. Ezután az időbeosztásból fakadó egyéb tennivalókat ecsetelte: reggel 7 órakor közös ébresztővel indult a napjuk. Első tennivalóként mosdás és öltözködés után rendbe tették a hálószobát. Ezen teendők ellátására fél óra állt rendelkezésre. Fél nyolctól nyolc óráig tartott a reggeli. Azon a bizonyos szombati napon kifli volt baracklekvárral, eperjoghurttal. Renáta megítélése szerint a lovastábor valamennyi résztvevője nagyon jól érezte magát, egy egész életre szóló élménnyel tértek haza. De maradva még az órarendnél: délután fél egyig lovagoltak, majd megebédeltek. Ezt követően másfél órás szabadidővel rendelkeztek: beszélgettek, fagyiztak, számítógépeztek, sétáltak a városban. Este fél hétkor megvacsoráztak, majd pedig televíziót néztek, a kilenc órai takarodó zárta a napot. Erikához hasonlóan Renáta is reméli, hogy a jövőre esedékes lovastábor programjai nem múlnak el az ő személyes jelenléte nélkül.
Az iskola udvarán időközben vidám, élénk érdeklődésű gyermekek népesebb csoportja, tanári felügyelet mellett várta a tangazdaságba való indulást. Az egymás közt csak “limbóhintónak” becézett lovas kocsi Dajkával és Lillával (mindkettő magyar félvér kanca) az élen hamarosan a szem látókörébe került. Csupán pillanatok elmúltával a lovas kocsi gyerekekkel telt meg. Következhetett a gondtalan kocsikázás. Rövid nosztalgiázás után megérkeztünk a tangazdaságba. A gyermekek csakhamar Triton (angol telivér mén), Ella (magyar félvér kanca), Mrs. Mormogi (angol telivér kanca), és Mohor (angol telivér herélt) előtt voltak, és izgatottan szemlélték, hogy mennyit változhattak az utolsó találkozás óta. A szemlélődést csakhamar gyakorlati tennivalók váltották fel, valamennyi lóra felkerült a voltige heveder, majd következett a 10 perces bemelegítésük, amelynek során az előző napi fáradalmakat számolták fel, elernyesztették izmaikat. Mindezeket Perei Gábortól, a tábor lovasoktatójának elmondása nyomán jegyzeteltük. Már a lovak bemelegítésekor kialakult a lovagló gyermekek négyes csoportja, és elkezdődhetett a fő program: a lovaglás. Közben arra kértük meg Perei Gábornét, a lovastábor vezetőjét, hogy összegezze a kezdeményezés munkáját az előzmények figyelembevételével. Perei Gáborné egyebek mellett elmondta, hogy a nyolc és tizenöt éves gyermekek számára rendezett lovastábor (június 25. és július 8. között) előzménye az év tavaszáig nyúlik vissza. Ekkor lett figyelmes az Ifjúsági és Sportminisztérium által hirdetett pályázatra. A lovastábor programját tartalmazó pályázat végül is pozitív elbírálásban részesült, és 500.000.- forintot eredményezett. A lovastábor gyakorlati kivitelezését nagyban megkönnyítette az intézmény tangazdaságában tavaly átadott szociális létesítmény, amelyben biztosított a kulturált étkeztetés és tisztálkodás. Az idén pedig az új lovaspályát adták át rendeltetésének, többek között. Az eredeti terv szerint 22 jelentkezőt vártak a lovastáborba, ez a szám időközben negyvenre módosult, a szervezők végül is 33 igényt fogadtak el. Elekiek mellett résztvevőket jegyezhettek Vásárosnaményből, Békésszentandrásról, Mezőberényből, Békéscsabáról, Gyuláról és Mezőhegyesről.
A program kezdetén feltérképezték a gyermekek lovastudását, és ennek megfelelően alakították ki az egyes csoportokat. A lovasoktatást Perei Gábor szakember végezte, Szabó Bálint testnevelő tanár és három végzős lótenyésztő-tanuló (Baka Tibor, Pimiller Endre, Irázi Károly) segítségével. Természetesen a lovaglás mellett a gyermekek a lovakkal kapcsolatos elméleti és gyakorlati ismereteket sajátíthattak el: lóápolás, szerszámozás, takarmányozás, testtáj-ismeret, a lovak színei, jegyeinek felismerése, megismerése. A fő program mellett a lovastábor résztvevői különböző kézműves csoportokban fejthettek ki tevékenységet, ügyességi, játékos vetélkedőkön mérhették össze képességeiket, de ellátogattak a gyulai Várfürdőbe, a szabadkígyósi kastélyba, a mezőhegyesi Ménesbirtokra is. A lovastábor természetesen csakis csapatmunkával valósulhatott meg, a programot az intézmény igazgatójával, Zámbó Andrással az élen az iskola technikai személyzete, pedagógusi közössége is támogatta. A kezdeményezés nem csak a gyermekek, de szüleik körében is osztatlan sikert aratott, amint szóban vagy írásban kifejtették: a gyermekeket végre sikerült kimozdítani a televízió képernyője elől, a táborból élménygazdagon tértek haza. A tábor utolsó napján a szülők jelenlétében a gyermekek tanúbizonyságot adtak a programban megszerzett tudásukról. Valamennyien oklevélben, emléktárgyban részesültek. A szervezők pozitívan értékelték a lovastábor munkáját, a jövő terveivel kapcsolatban elmondták: az igen élénk érdeklődésnek eleget téve valószínűleg három 10 napos programot indítanak. A kéthetes lovastábor munkáját az eleki középfokú intézmény nem csak erkölcsileg, de anyagilag is támogatta.
Már elkészülőben voltunk, amikor egy kis legényke pattant a nyeregbe, kíváncsiak voltunk lovaglására. Nos, makulátlan volt. Később szóba elegyedtünk vele. Megtudtuk, hogy Radnóti Dánielnek hívják, az eleki általános iskola 2. osztályos tanulója. Elmondta, hogy édesapja ajánlatára jelentkezett a lovastáborba, vele voltak testvérei Ádám és Enikő is. Nagyon, de nagyon jól érezték magukat. A hasznos időtöltés során barátságot kötött Tóth Dániellel és Bledea Bettinával. Majd jelezte, hogy jövőre is részt kíván venni a lovastábor programjain.
Már korábban jeleztük, hogy a gyermekek mellett a szülők értékelése szerint is a városban létjogosultsága van a lovastábornak. A szülők közül mindezt Tóthné Zahorán Ildikó fogalmazta meg, akitől megtudhattuk még, hogy végtelenül örültek a kezdeményezésnek, amely kiváló lehetőség volt arra, hogy a gyermekek hasznos, szórakoztató foglalkozásokon vegyenek részt. E tartalmas program nélkül a vakációzó tanulók kevesebb élményt raktározhattak volna emlékezetükbe. Mindezért köszönetet mondanak a szervezőknek a kezdeményezésért, valamint lelkes, odaadó munkájukért.
B.N.

Sikeresen táncoltak Németországban
2001. július 5-9-e között az eleki Edelnachtigal tánccsoport Strifler Józsefné és Nádor Mária vezetésével sikeresen szerepelt Riedenben és Leimenben - tudtuk meg Klemm Istvántól, Elek város alpolgármesterétől.
Az elekieket a riedeniek hívták meg (a kapcsolatfelvételben nagy szerepe volt Reisz György- nek, az eleki kisebbségi önkor- mányzat volt elnökének is!)
Klemm István elmondta még azt, hogy megállapodtak személyesen a riedeni polgár- mesterrel arról is, hogy kölcsö- nösen támogatni fogják mindkét településen pl. a civil kezdemé- nyezéseket. Az eleki alpolgár- mester ezt kihasználva meghívta a riedenieket a 2002-es eleki világtalálkozóra. Így valószínű- leg ők is itt lesznek Eleken.
Az eleki tánccsoport először Riedenben lépett fel, amikor is bemutatták az Eleken ismert német táncok többségét, mellyel nagy sikert arattak. Utána pedig a leimeni búcsú keretén belül táncoltak az elekiek szintén nagy sikerrel. Itt kb. 300 érdeklődővel találkozhattak táncosaink, hisz ekkor emlékeztek a jelenlévők a magyarországi németek kiűzetése megkezdésének 55. évfordulóján. (Az elekiek is megkoszorúzták az ottani emléktáblát.)
Elek alpolgármestere ezen alkalommal beszámolt arról, hogy hogyan haladnak az 55. évfordulóra elkészülő eleki emlékmű munkálatai, illetve megköszönte a segítséget külön kiemelve Schneider József, Post József, Schimpl Terézia és Klarissza Klemm nevét is.
Végül el kell mondanunk azt is, hogy eddig még nem fordult elő, hogy egy időben két eleki csoport is tartózkodjon Leimenben (hisz az általános iskola diákjai Laudenbachban képviselték Eleket).
Ez utóbbiról a későbbiekben még majd beszámolunk.
Mi is gratulálunk a sikeres fellépésekhez!
Rapajkó Tibor

Irodalmi sarok
Rovatszerkesztő: Bernát Nándor
Rovatunk elindításakor az ifjú tehetségek felfedezését is a zászlónkra tűztük, mert jól tudjuk, hogy minden időszaknak megvan a saját zsenije, aki nem csak a kötelező feladatokat látja el tisztességesen, makulátlanul, de emellett alkotásaival embertársai életét is színesebbé teszi. Felpörgetett világunkat egy kicsit a helyére teszik, ellensúlyozzák a sokak számára egyre kibírhatatlanabb élettempót. A művészet pedig egyre szolgál, e célt valósítja meg. Július lapszámunkban Brindás Orsolya, az általános iskola hatodik osztályos tanulója mutatkozik be, de még mielőtt gyönyörködhetnénk verseiben néhány szó erejéig bemutatjuk kedves olvasóinknak.
Brindás Orsolyának az ötödik osztályos bizonyítványa kitűnőre sikeredett. Természetesen a szülők végtelenül örültek ennek a kiváló produktumnak. A siker érdekében Orsi átlagosan napi 2-3 órát tanult intenzíven. A tanulás mellett heti egy alkalommal, 1 órás időtartammal külön német nyelvet gyakorolt. Ezen túl, heti két alkalommal, egy-egy órán, szolfézst, zeneelméletet tanult, furulyán pedig egy órát gyakorolt. Két évvel ezelőtt ugyan még zongorázott, de aztán felfigyelt barátnője, Ramasz Beáta furulyajátékára, megtetszett neki a hangszer hangzása és ezért váltott. De ezzel még koránt sem véges a foglalatossági lista: heti egy alkalommal két órán keresztül a rajz-szakkör programjában vett részt. De helytállni igyekezett a heti két alkalommal tartott énekpróbákon is. A német nyelv, zeneoktatás, rajzszakkör, énekkar pszichikai fáradalmait aktív sportolással ellensúlyozta, az általános iskola tömegsport programjában röplabdázott és kosárlabdázott. A hét végi hitoktatás, majd pedig a vasárnapi szentmise már a pihenést szolgálta. Természetesen, mint jó testvérhez illik öccsével, Barnabással is szívesen játszik, és ezt nem kényszeredetten teszi. Emellett, ha a felsoroltakon kívül marad még szabadideje, televíziót néz, vagy olvas, kitűnő lírát vagy jó prózát, lévén, hogy mindkét műfajt egyformán kedveli. Mint mondja Petőfi Sándor János vitéz, illetve Szabó Lőrinc Ima a gyermekekért című költeménye szívéhez nőtt, ez utóbbi költeménnyel egyébként fellépett a helyi könyvtárban rendezett versmondó versenyen, valamint a Reibel Mihály Városi Művelődési Központban tartott Talentum Alapfokú Művészeti Iskola növendékeinek bemutatkozó előadásán is, természetesen osztatlan sikert aratott mindkét rendezvényen.
Ezek után olvassuk Brindás Orsolya verseit.

Az egészségem
Répa, alma nagyon jó,
fogam erős, jaj de jó.
Cukrot, csokit nem eszem,
mert fogam tőle tönkre megy.
Barátom a fogkrém, kefe,
mosom fogam, reggel, este.

A fecske
Megjön fészkéhez, körülnéz,
az ág tetején párt néz.
Nehéz dolog, s fel néz:
Szervusz - mondják még,
Szia, te lila árny,
fészket keres a fecske pár.

Játék
Játszani, játszani, jaj de jó!
Mindegy milyet, csak legyen jó.
Apást, anyást, autóst,
kutyást, főzőst, kacagóst.

Diszlexia, diszkalkulia
Manapság egyre többet hallhatunk ezekről a fogalmakról, olvashatunk róla az újságban, röppenti fel néhány híranyag a Tv-ben, de sok szakkönyv is foglalkozik ezzel a problémával, vagy éppen tapasztaljuk, így jogosan felmerülhet a kérdés, tisztában vagyunk-e azzal, hogy miről is van szó. Világunkban bizonyára eléggé sokan lehetnek érintettek ezzel a problémával vagy netán csak a jövőben ismerhető fel maga a probléma - de leszögezhetjük: az ezzel kapcsolatos gondok megoldása nem egyszerű feladat Mi is a diszlexia? Nagyon röviden talán úgy lehet meghatározni, hogy olvasás és írászavar, azaz egy olyan állapot, amikor egy gyermek az eredménytelensége miatt nem tud és kudarcai hatására nem is akar képességeihez mérten az elvárásoknak megfelelően tanulni, elsajátítani ismereteket. Az ilyen problémával küszködő gyermek kudarcait gyakran magatartási, beilleszkedési zavarok is elmélyítik, így egyre kilátástalanabbá válhat az ezen állapoton való változtatás. A diszlexia okai lehetnek a gyermekkel szembeni túlzott követelmények, az ingerszegény környezet, a hiányos érettség, de okozhatja ezt örökletesség is. Összefoglalva tehát, a diszlexia a gyermeknek gondot jelent. Egy diszlexiás gyermek nem tudja, hogy osztálytársai könnyebben és egyértelműbben észlelik a dolgokat. Ezért nem tudja megérteni a kudarcot, csalódik önmagában és az őt érő kritikával, hibáztatással szemben túlérzékennyé válik. Írásukat alig lehet elolvasni. A gyermek fél, bizonytalan és görcsösen merev. A félelem megakadályozza az emlékezést és a lényeges-lényegtelen megkülönböztetését. A diszlexiás gyermeknek feltétlen szüksége van arra, hogy akár a legkisebb szót is hangosan kimondja és elemezze. Ha sietnie kell, akkor csak fél szavakat ír és csak fél mondatokat. Hangos olvasásnál pedig a koncentráció hiány főleg a “leégéstől” való félelemből adódik. Mégis hihetetlennek tűnik, de ez az állapot megváltoztatható. A szülő, a nevelő segítséget tud nyújtani - kellő felkészüléssel, türelemmel és sok szeretettel. Ez nagyon nehéz, de a tapasztalat az, hogy nagyon sok gyermek illetve felnőtt - segítséggel - kezelni tudta nehézségeit.
A diszkalkuliát is megemlíteném, amelyet röviden talán úgy lehet összefoglalni, hogy ez nem más, mit a számolásgyengeség, a számolási zavar. Ennél a problémánál kiemelném, hogy a diszkalkuliás gyermek számára kitüntetett fontosságú a szemléltetés, de a legtöbbjük magától hagyja el az eszközöket és végzi fejben az összeadást valamint a kivonást 10-es számkörben. Ezek a műveletek jelentik a nagyobb számokkal való analógiás feladatok alapját. A gyermekek közti különbségek azonban itt is kifejeződnek, így különösen az, hogy nem mindegyikük tudja önállóan alkalmazni a megtanult szabályokat, sokuk csak arra képes, hogy buzgón kövesse a tanító, a tanár utasításait. A számolási gyengeséggel küzdő, vagy később érő gyermekek mindig kicsit lemaradnak, sokáig a siker reményében hajszolják magukat, hogy lemaradásukat behozzák. A tananyag így azonban nem válik a sajátjukká. Nem érzik a tanulás jó “ízét”, azt, hogy gyakorlottak valamiben, hogy kipróbálhatják erejüket. A matematikában fontos, hogy a gyermek merjen önállóan is próbálkozni, önállóan alkalmazni a tanultakat, s ehhez bátorság, a saját képességeiben való bizakodás kell. A hibákból nagyon sokat lehet tanulni. Ha azonban emiatt kinevetik őt, akkor a hibázástól való félelem, a nevetségessé válás miatti szociális szorongás akadálya lesz a tanulásnak. Nem elég tehát a szemléletesség, a hosszú gyakorlási idő, szükséges hozzá a bátorság és az önbizalom is, amely gyógyír lehet ennél a problémánál.
E két témáról még hosszasan lehetne beszélni. Mindig másképpen látja ezeket a problémákat a szakember, a szülő, sőt maga a gyermek is. Mindenféleképpen sok-sok türelemre, szeretetre, odafigyelésre és gyakorlásra való törekedés szükséges a jó eredmények elérése érdekében. A diszlexiáról és a diszkalkuliáról több szakkönyvben is lehet tájékozódni például az eleki könyvtárban is megtalálhatják.
- Vné -

Az 1950-es évek krónikája
Nagyon nehéz helyzetben vagyunk akkor, amikor egy olyan időszak krónikáját akarjuk bemutatni, amelyről ma gyakorlatilag nagyon kevés a hiteles forrás. (Ez azonban természetes is, mert pl. milyen dokumentumokkal rendelkezik egy diktatúra, így van ez pl. a kommunista diktatúra esetében is!)
Néhány éve e sorok írója megpróbálta kutatni az egykori eleki tanácsi jegyzőkönyveket, de azokat nem találta meg sem a gyulai sem a békési levéltárban. (Pedig itt kellene lenni. Akkor vajon hol lehetnek?) Így annál a módszernél maradtunk, hogy a dr. Csipes Antal által szerkesztett, és 1974-ben megjelent Elek történtét használtuk forrásként.
Meg kell jegyeznünk, hogy források hiányában most nem tudjuk összeállítani az 1956-os forradalom helyi krónikáját sem!
Mielőtt rátérnénk az események bemutatására meg kell állapítanunk, hogy az 1950-es évek legalább három szakaszra bonthatók: 1950-53-ig, Sztálin haláláig, 1953-56-ig, illetve az 1956-os forradalom leverése utáni időszak. Nagyon érdekes az is, hogy a Rákosi-korszakot nevezték 1956 után átkosnak! Tehát nem csupán a Kádár-rendszert nevezhetjük így 1990-től! (Érdekes erről olvasni Rákosi Mátyás sógornőjének a visszaemlékezését, Bíró Eugénia: Száműzetésben. Bp. 1994. 251 o.)
Ettől függetlenül azt is mondhatjuk, hogy viszonylagos fellendülésről beszélhetünk ebben az időszakban Eleken. Ne feledjük azt sem, hogy pl. Ausztria, Finnország, Spanyolország ekkor kezdte elhagyni mindenben Magyarországot. (Pl. életszínvonal, gazdaság, stb.)
A kommunista diktatúra 1950. október 22-én vezette be szovjet mintára a tanácsokat, így Eleken is. (Az önkormányzatok csak 50 év után válthatták fel ezt a törvénytelenséget.)
Emeljünk ki néhány fontosabb dolgot Elek kommunális fejlődéséből!
1951-ben fontos dolog volt az akkori község fásítása. Ekkor még hétágyas szülőotthon és bölcsőde is működött. Az öt iskolaépületben 33 tanerő dolgozott, a tanulólétszám 1020 volt.
1952-ben szüntették meg a jegyrendszert. Ekkor fogadtak el egy olyan határozatot, mely szerint parkot kell létesíteni az egykori községháza helyén! (Jó volna tudni, kik voltak a javaslattevők. Valószínűleg így akarták a múltat végképp eltörölni ők is.)
1953-ban felújították pl. a kultúrház villanyvezetékeit, illetve fejlesztették az orvosi rendelőt.
1954-ben már le is bontották a régi községházát, és befejezték a parkosítást. Bekerítették a sportpályát, és folytatták a járdaépítést is.
1955-ben a tanácsházát átköltöztették az egykori főszolgabírói hivatal helyére.
1956-ban az általános iskolából négy tanár hiányzott. (A forrás nem szól arról, miért. Lehet, hogy a forradalomban vállalt szerepül miatt.)
1958-ban a községben két körzeti orvos, két szülésznő és két védőnő dolgozott.
1959-ben megalakult a Kétegyházi Takarékszövetkezet Eleki Kirendeltsége.
Folytatjuk.
Rapajkó Tibor

Reményteljesebb várakozás
Labdarúgás. Azok, akik csupán egyszer is “belekóstoltak” a sportágba, sejthetik, hogy varázslatos dologról van szó. Hát még azok, akik hosszabb időszakon keresztül űzték is azt. Tudhatják, hogy manapság a labdarúgás nem csupán sportág, szórakoztató rendezvény, de jól jövedelmező üzletág is. Egy jól szituált európai klub költségvetése vetekszik az ország költségvetésével, sőt... De ne szárnyaljunk tovább a végtelen messzeségekbe, maradjunk ehelyett a földön. Foglalkozzunk inkább a honi labdarúgással, a megyei II. osztállyal, ahol végeredményben a város csapata - az Elek SE - is szerepel. 10 éves megyei I-ben való szereplés után gyűjtögetik a bajnoki pontokat az említett rangfokozatban. Az előbbi utalás sem a véletlen műve, beszélgetőpartneremmel e témakörre is kitértünk. Előbb azonban egy kis statisztika: az Elek SE a 2000/2001-es bajnoki év során a 30 lejátszott mérkőzésből 16 találkozót megnyert, három összecsapása végződött eldöntetlenül, míg 11 megmérettetésen szenvedett vereséget. A mérkőzések során a csatárok 54 alkalommal találtak be az ellenfelek kapuiba, a védelem viszont 48 ízben kapitulált. Ez a teljesítmény 50 bajnoki pontot eredményezett és ez végül is a hatodik helyhez volt elegendő.
Beszélgetőpartneremtől, Bálint Györgytől először is azt kérdeztem meg, hogy mi okozta az osztályváltást. A szurkolók körében is népszerű labdarúgó egyebek mellett elmondta, hogy az 1980-as években egy kitűnő játékosokból álló együttes kovácsolódott össze. Lényegében ez garantálta az egy évtizedes megyei első osztályban való szereplést. Az idők folyamán azután egyik-másik játékos kiöregedett vagy pedig valamilyen okból kifolyólag hagyott fel az aktív játékkal. A helyükre érkező, elsősorban gyulai labdarúgók, elhagyták az együttest, ez pedig meghatározta a további sorsot. Az elmúlt bajnokságban való szereplésről Bálint György elmondta: az őszi idény előtt jószerével azt sem lehetett tudni, hogy voltaképpen kik is fognak szerepelni a csapatban. Később pedig az egyes játékosok szereplési helyének megválasztása, meghatározása került bajnoki pontokba. A tényeket figyelembe véve jól teljesítettek az eleki labdarúgók. A nyári átigazolási időszakban - legalább is anyagunk felvételének idején - nem történt lényeges változás a klub háza táján, ez pedig garancia lehet a jobb, eredményesebb szereplésre.
A megyei másodosztályú labdarúgó bajnokság legeredményesebb játékosa Bálint György lett 22 találattal. Hogyan sikerült ezt a bravúrt végrehajtani, kérdeztem az érintettől. Elmondása szerint a korábbi bajnokságban leginkább a középpályás szerepkörét töltötte be a csapatban. Az egész pályás játék pedig nem produkálhatott eredményes játékot, de már azokban az években is egy bajnoki és során 5-6 alkalommal megzörgette az ellenfelek hálóit. az elmúlt nyáron, amikor, mint jeleztük, alakulgatott a csapat, Bálint György az edzőjével történő előzetes megbeszélés értelmében csatár szerepet vállalt. A góllövés adottságával addig is rendelkezett, hiszen az egyes kispályás labdarúgó-bajnokságon rendre a legeredményesebb játékosok között szerepelt. Ez a képesség azután a nagypályán sem csorbult, a 22 megszerzett gól önmagáért beszél.
Írásunk elkészülésekor (július közepén) a csapat egyébként javában készült a 2001/2002-es bajnoki megmérettetésre. Az Eleki Krónika szerkesztősége Bálint Györgynek és a csapatnak is a legjobbakat kívánja: a csapatnak dobogós helyezést, a csatárnak pedig minél több megszerzett gólt, a sportág sava-borsát.
B.N.

Ismét a kerékpártúráról!
Ami késik, nem múlik. Ez úton mondunk köszönetet az eleki mezőgazdasági középiskola diákjai, tanárai, a 2001. május 17-19-e között zajlott kerékpártúra önzetlen támogatóinak. 23 fős, kis csapatunk két keréken utazva tett látogatást testvérvárosunkban, testvériskolánkban a romániai Borossebesen.
A túra programjában szerepelt egy menyházi kirándulás is.
Támogatóink adományai (üdítők, édességek) segítették fizikai és szellemi erőnlétünket a hosszú úton, ami oda-vissza kb. 280 kilométer volt.
Köszönet szponzorainknak még egyszer: ÁFÉSZ-COOP Rt ABC vezetőjének Lindeisz Istvánnénak, Gold Csemege bolt tulajdonosának Nisteriucné Bakos Aliznak, Kenyérbolt vezetőjének Botásné Szitás Erikának, a zöldséges bolt tulajdonosának, Tokai Andrásnénak és Turóczy András vállalkozónak.
Nagy Endre
testnevelő-szervező

Anyakönyvi hírek
2001. május
Születés: Nagy Ádám.
Házasságkötés: Recski József és Varga Mónika, Pinti László és Szigeti Judit Julianna.
Haláleset: Kelemen István, Komoróczky János.

2001. június
Születés: Grízer Ferenc, Ottlakán Ferenc Kornél, Kosztin Krisztofer, Nagy Antal, Nisteriuc Ádám, Kamarás Axel, Schmidt Máté.
Házasságkötés: Zakariás József Tibor és Smudla Mária Margit.
Haláleset: Tóth Béláné (Kovács Mária), Puskás Józsefné (Lovász Ilka).

Németországban mérkőztek
A minap tértünk haza az egyhetes, eredményesnek értékelhető németországi, laudenbach-i vendégszereplésünkről - tudatta az Eleki Krónikával Hoffmann Ferenc, az általános iskola Diáksport Egyesületének elnöke. Mint több olvasónk előtt ismert, az együttműködési kapcsolat tavaly kezdődött, amikor is a laudenbach-i labdarúgó egyesület illetékesei kapcsolatot teremtettek az eleki oktatási intézménnyel. Ennek köszönhetően eleki tornán képviselhették magukat a németországi település serdülő labdarúgói. Az akkori meghívásnak az elekiek most tettek eleget. Vendéglátóikkal három fronton mérték össze képességeiket. A fiatalabb serdülők negyedikek lettek a négyes csoportjukban, az idősebb serdülők a második helyezést szerezték meg, a felnőttek 3-2-re győztek.
- b -