Eleki Krónika – 2000. október

Gondolatok az 1956-os forradalom kapcsán
Formabontó megemlékezésre került sor idén október 23-án, hétfőn, amely főként az ünnepség külsőségeiben nyilvánult meg. Ez alkalommal ugyanis azok szájából hangzottak el a visszaemlékezések, akik - bár akkor még apró gyermekként, vagy alig megszületőben - szem- és fültanúi voltak a forradalomnak, az akkori történéseknek.
Amennyiben hitelesnek tekintjük a korabeli sajtót, rádiót és a személyes visszaemlékezéseket, bizony döbbenettel állunk szemben bizonyos tényeket illetően. Akkor még - gyermekésszel - nem tudhattuk, nem foghattuk föl a tényeket, az esetleges, még ma is megkérdőjelezett igazságokat. Egyébként is: a “nagy események” igazán nem vidéken, főleg nem egy periférikusan elhelyezkedő kis faluban játszódtak,hanem a fővárosban és nagyobb városainkban. Ennek ellenére szinte az ország valamennyi helységében voltak bizonyos történések, megmozdulások, tehát mindenhol van mire emlékezni ezeken az évfordulókon. Azután jött egy közel 50 évig tartó “/n/agymosás”, amely az ítélőképesség egyirányúsítását írta elő,melyről kiderült mára, hogy valójában zsákutcába vezetett.
Nagyon sokan elhagyták hazájukat azért, mert ebbe a szákutcába nem akartak bemenni. Szidták is őket évtizedekig... Az ú.n. disszidenseket...
Ha most valamiféle, sajátos vizsgálódásra, - ne adj Isten: számvetésre - adjuk a fejünket, s kísérletet teszünk arra, hogy /igyekezvén a tőlünk telhetően okosan gondolkodva/ a mával összehasonlítsunk dolgokat, ugyan vajon mire jutunk? “Szürkeállományunk” jó része már elhagyta az országot. Akik maradtak, azoknak igen jelentős része tengődik valahogy: az alig pár tízezer forinttal “díjazott” orvos-egészségügyi dolgozó, a pedagógus társadalom, a közalkalmazottak, köztisztviselők tízezrei, százezrei, a milliós nagyságrendű, létminimum táján - de inkább az alatt - vegetáló, szégyenteljesen alacsony nyugdíjából éldegélőkről nem is szólva...Ezt akarta ’56 szelleme? Nem hiszem...
Sokan ’56-ot az 1848-as forradalom és szabadságharc folytatásának /jogutódjának/ tekintik. Azt gondolhatjuk, hogy bizony nem kapkodtuk el a dolgokat! A ’48-as követelések jó része /?/ immár 150 év távlatában megvalósulni látszanak, de ’56 szellemisége? 
Miért szorong, fél még ma is sok ember, ha - mint azt megélőt - kérdezzük ’56-ról? Talán kevesek a bátrak? S ki bátor ma /vagy bármikor/? Szerintünk az bátor, akinek biztonsága van. S kinek van biztonsága? Akinek sok pénze van. S kinek van ma sok pénze???
Mindezek - sajnálatosan - az ’56-os emlékünnepségre készülve jutottak eszembe. Nem vagyok politikus, soha nem is voltam, efféle ambícióim sem voltak, s feltehetően ezután sem igen lesznek. Csak gondolkodom... Ha engedik...S felmerül a kérdés: ismét eltelhet akár 150 esztendő, amíg az ’56-os eszmék, követelések megvalósulhatnak? Hát igen: - Isten malmai lassan őrölnek. Itt meg aztán igazán... lassan...
Az emlékoszlopánál /kopjafánál/ a kegyelet, emlékezés koszorúit, virágait elhelyezték:
Elek Város Önkormányzata, Román Tanítási Nyelvű Általános Iskola, Mezőgazdasági és Ipari Középiskola, Magyar Általános Iskola, az óvodák, a Gyermeknevelő Intézet, az Eleki Német Kisebbségi Önkormányzat, a Cigány Kisebbségi Önkormányzat, az Eleki Román Hagyományőrző Egyesület, a Szocialista Ifjúsági Szervezet, az MDF helyi szervezete, a Római Katolikus Egyház, a Városi Könyvtár, a “Reibel Mihály” Városi Művelődési Központ.
T.R.K.

Indul az okmányiroda
Városunk polgármesteri hivatalában 2000. november 1-től okmányiroda kezdi meg működését, ahol a személyazonosító igazolvány, a személyi azonosítót és a lakcímet igazoló hatósági igazolvány és a vállalkozói igazolvány kerül kiállításra. 2001. január 1-től várhatóan tovább bővül az okmányiroda tevékenységi köre, amelyről később adunk tájékoztatást.
Röviden az igazolványokról, kérelmezésükről. Az állampolgár köteles igényelni a személyazonosító igazolvány kiadását, amennyiben nem rendelkezik más érvényes, a személyazonosságát igazoló hatósági igazolvánnyal (pl. érvényes útlevéllel). A személyazonosító igazolvány állandó vagy ideiglenes lehet. Az igazolvány kiadásának alapilletéke 1.500.- forint. A kiadás az első alkalommal és 70 év felett illetékmentes, de kihangsúlyozandó, hogy csak abban az esetben, ha nem rendelkezik a kérelmező érvényes útlevéllel, ellenkező esetben illetékköteles az eljárás. Az állandó személyazonosító igazolvány kiállításához 3 hónapnál nem régebbi születési anyakönyvi kivonat, névváltozás esetén házassági anyakönyvi kivonat szükséges. Az állandó személyazonosító igazolvány nem az okmányirodában készül, itt csak a szükséges adatok felvétele történik (fénykép, aláírás, stb..), maga az igazolvány postai úton érkezik a kérelmezőhöz.
A állampolgár birtokában levő állandó személyazonosító igazolvány helyett újat kell igényelnie, ha annak érvényességi ideje lejár, a bejegyzett adatokban valamilyen változás történik (pl. névváltozás), az igazolvány megrongálódott, annak adatai felismerhetetlenné váltak és nem rendelkezik érvényes útlevéllel. Adatváltozás hiányában legkorábban az érvényességi idő lejárta előtt 60 nappal kérelmezhető a személyazonosító igazolvány lecserélése. Az állandó személyazonosító igazolvány lecserélése iránti kérelem benyújtásakor be kell mutatni a korábbi igazolványt, a megrongálódott, olvashatatlanná vált, illetőleg a hiányzó vagy helyes adat igazolásához szükséges okiratot. A kérelmező köteles arcképét és aláírását adat-felvételezés céljából rendelkezésre bocsátani. Fontos megjegyezni, hogy állandó személyazonosító igazolvány iránti kérelemmel az ország bármely okmányirodájához lehet fordulni.
Ideiglenes személyazonosító igazolványt abban az esetben kell kiadni, ha a régi elveszett vagy megsemmisült, és a kérelmező nem rendelkezik más személyazonosításra alkalmas hatósági igazolvánnyal. Ebben az esetben az ideiglenes személyazonosító igazolvány kiállítása helyben történik, illetéke 3.000.- forint.
A személyi azonosítót és a lakcímet tartalmazó hatósági igazolvány (röviden lakcím igazolvány) kiállítása minden esetben az okmányiroda feladata. Lakcímigazolvány kerül kiadásra a személyazonosító igazolvány kiadási eljárás keretében (ekkor illetékmentes), lakcím-bejelentési eljárás keretében, nyilvántartási eljárás keretében. Ha az igazolványt névadat megváltozás miatt kell kiadni az illeték 500.- forint, elvesztés, megrongálódás esetén 1.000.- forint.

Csak úgy...
Csak úgy nézem az Elek TV-ben Bernát Nándor jegyzetét, hogy a szép millenniumi parkból elloptak egy padot. De valahogy nem csodálkozom, mert előtte olvastam, hogy Békéscsabán a kórház előtt évek óta kísérleteznek pár darab fa ültetésével, sajnos nem sokáig bírják ki letörés nélkül. Egy másik településen vett az önkormányzat egy televíziót 60 ezer forintért. Sajnos ennek a bekerülési költsége még plusz 60 ezer forint, mert ennyiért kellett a helyiség ablakaira, ajtóira vas rácsokat készíteni, nehogy ellopják a TV-t. Akkor mi miért lennénk különbek.
Szépen készülget a kerékpárút a Kétegyházi úton és a templomhoz érve elég keskenyre szabták a járdát. Lehet, hogy csak ez a megoldás volt a csomópont kialakítása miatt, de akik a házból kilépve majdnem a kerékpárúton találják magukat, nem igazán örülnek a dolognak. Ha megépül a csomópont remélem a műemlék jellegű templom elől elviszik az útjelző táblát, mert nem igazán illik a képbe.
Csak úgy eszembe jut, láttam én a hatvanas években Elekről olyan községrendezési tervet, melyben a volt vasútállomás lett volna a központ és csónakázó tó lett volna a régi “villanytelep” a mostani Kígyó utca végén. Ezeket a régi nádasokat, gödröket nem igazán kellene betemetnünk, ez látható volt az idei belvíznél is. Sőt, inkább rendbe tenni például a focipályánál kitakarítani a nádat, talán egy kicsit jobban mutatna. Nyáron a Balatonon járva olvastam, hogy elszaporodtak a tóban a hattyúk, annak a hatására, hogy a turisták etetik őket. Biztosan lehetne szerezni belőle nekünk is, ha lenne egy kitakarított szép tavunk. Tudom betegnek néznek és elég lázas ötlet, ennél fontosabb dolgok is vannak a város életében, de a városrendezésbe nem csak a főtér rendbetétele tartozik. Ám először az emberek fejében is rendet kéne tenni, hogy már az eddig megépített dolgainkat ne törjék szét.
Méry Rudolf

Tiszteletdíjról is döntöttek
2000. október 24-én tartotta legutóbbi ülését a helyi Német Kisebbségi Önkormányzat a Német Közösségi Házban.
Az ülés elején Nádor Mária beszámolt arról, mi történt a nyár óta. Az alelnök szólt arról is, hogy augusztus 25-én az Állami Számvevőszék vizsgálódott Eleken, és semmilyen hiányosságot nem talált a kisebbségi önkormányzatnál.
Majd szólt arról is, hogy szeptember 5-én tartott ülést a helyi Német Egyesület, itt a világtalálkozót értékelték ki. (Mindenki elégedettségét fejezte ki ezzel kapcsolatban.)
A jelenlévők megtudhatták azt is, hogy szeptember 24-én az almási millenniumion Eleket a Strifler házaspár képviselte, de azt is, szeptember 30-án volt megyei német ülés Gyulán.
Az idén október 23-án az eleki németség nevében Reisz György és Strifler József koszorúzott.
Utána Wittmann György számolt be röviden az októberi dunántúli sikeres kirándulásról. Majd Reisz György elnök beszélt arról, hogy ismét járt a németországi Riedenben, ahol meglátogatta a helyi fúvószenekar vezetőjét. Az ottaniak meghívták 2000. július 6-8-ra az elekieket. (Itt fel fog lépni az eleki tánccsoport, mint ahogy a leimeni eleki búcsún is!)
2002.re pedig az elekiek VI. Világtalálkozójára fog eljönni egy riedeni küldöttség.
Reisz György ismételten beszélt arról, hogy a helyi német önkormányzat hangszerekkel (is) kívánja támogatni a megalakulandó eleki fúvószenekart.
Utána a jelenlévők elfogadtak egy határozatot: “A Szervezeti és Működési Szabályzat 9. §. /2/ bekezdése az alábbiak szerint módosul: A kisebbségi önkormányzati tagok tiszteletdíjban részesülnek. A tiszteletdíj összegét a kisebbségi önkormányzat minden évben az első ülésén felülvizsgálja és szükség esetén módosítja”. 2001-től az elnök tiszteletdíja havonta 8 ezer forint, a helyettesé 6 ezer forint a tagoké 4 ezer forint lesz.
Az ülés végén beszámoltak arról is, hogy október 26-ra (csütörtök) az eleki németek képviselőit meghívták a békéscsabai Ruhaipari Szakközépiskolába, az ottani német napra. (Erről majd a későbbiekben beszámolunk.)
Legközelebb november 9-én lesz ülés.
Rapajkó Tibor

A kulturális élet alapjai megteremtődtek
Az Oktatási és Kulturális Bizottság legutóbbi ülésén az egyik napirendi pontként beszámoló hangzott el a Reibel Mihály Városi Művelődési Központ egy éves munkájáról. Árgyelán György, a művelődési intézmény igazgatója összegezte az eddigi tapasztalatokat. Az értékelésből egyebek mellett kiderült, hogy az épület 1996 és 1999 közötti felújítási munkálatai rányomták bélyegüket a szakmai munkára, ezért jószerével újból kellett indítani azt. Az intézmény az eltelt év során minden országosan kiemelt rendezvény megszervezését vállalta. A helyi kisebbségi önkormányzatok csupán egy alkalommal - a Békés megyei Cigányok Kulturális Napja - igényelték a központ szolgáltatását. Egyébként az intézmény - térítésmentesen - biztosította a lakosság széleskörű tájékoztatását kiszolgáló rendezvények - ünnepi megemlékezés, lakossági tájékoztatók - szervezési támogatását. Az eltelt időszak során tüdőszűrést és véradási akciót - 14 munkanapon - is szerveztek a központ falai között. De visszatérve a kulturális eseményekre: az intézmény megszervezte az Idősek Napját, a Magyar Kultúra Napját és a Rokkantak Napját, valamint nemzeti ünnepeket - október 23., március 15., augusztus 20., illetve a világtalálkozó keretében a város születésnapját. A vezetőség mindig is megkülönböztetett figyelmet szentelt a helyi művészek, alkotók kiállítási lehetőségeire. Még az idei év tavaszán Galina Lajos állított ki önálló tárlaton, majd pedig a világtalálkozón Busa Lászlóval, Csontos Rozáliával, Petruzsán Györggyel és Zsidó Ferenccel. Ugyancsak lehetőség volt kiállítást rendezni a Rőfös üzlettel közösen, ahol helyi díszítőművészeti felnőtt- és gyermekalkotásokat mutattak be. Mindenképpen meg kell említeni azt a fotókiállítást - “Elek tegnap és ma” címmel -, amely anyagok szerzői részben ismeretlenek, illetve Lőrincz Attila és Méry Rudolf munkái voltak.
És most néhány technikai, szervezési tudnivalóról: a művelődési központ nyitva tartási ideje a következőképpen alakult az év folyamán: október 1-től május 1-ig délelőtt 10 és este 20 óra között, május 1-től szeptember 30-áig pedig 11 és 22 óra között. Az említett időpontok a hétköznapokra vonatkoznak, szombaton 12 óra és 17 óra között tart nyitva. Itt megemlíthető, hogy huzamosabb időre az intézményt nem kellett bezárni. Az intézményben dolgozók megfelelő szakképesítéssel rendelkeznek, a foglalkoztatottak átlagos létszáma 3-4 fő.
A szakmai munka feltérképezésekor fontos feladat volt a hagyományokon nyugvó tevékenységek felmérése. Nos, a témakörrel kapcsolatban szomorúan kellett megállapítani, hogy elég sok alkotó közösség megszűnt, illetve sok csoport munkája megújhodásra vár, hiszen a tagok kiöregedtek és nincs megfelelő utánpótlás a csoportok vezetésére. Ezért az intézmény munkaközösségének feltett szándéka volt - és a jövőben is az marad -, hogy a csoportok működését újraindíthassák.
A művelődési intézmény az általános iskolával együttműködve sikeresen indította útjára a Botorka Néptáncegyüttest közel 50 fővel. Nagy sikert aratott az aerobic kezdő és haladó
(folytatás a 4. oldtás a 2. oldalról)
csoportja is, de a gyermekek nagy örömmel fogadták a gyermek játszóházakat, a rajzversenyeket. Az óvodások számára két előadást szerveztek, egy zenés- és egy bábelőadást.
Az intézmény által rendezett 19. Békés megyei Nemzetiségi Klubtalálkozón a helyi gyermekcsoportok is bemutatkoztak a közönségnek, így többek között az Edelnachtigal Ifjúsági- és Gyermekcsoport, a Pacsirták Együttes, valamint az Elek Táncegyüttes.
Ami az ifjúságot illeti: igen nehezen barátkoztak meg az intézménnyel, a báli idény azután “megtörte a jeget”. Ez a korcsoport többek között részt vett a kiállítás megnyitó ünnepségein, aztán a művész-közönség találkozón, a rock-esten. Az ifjúsági casino beindítása az év októberétől várható, amely rendezvényeken pódium előadásokat és egyéni beszélgetéseket szerveznek.
A Reibel Mihály Városi Művelődési Központ az eltelt egy év során a néptánc, társastánc, képzőművészet és irodalom terén alapozta meg az amatőr alkotó közösségeket. E tényszerűség optimizmusra ad okot, és talán ez szavatolhatja, hogy ez év októberétől új szakcsoportok kezdjék el tevékenységüket. Gyermekcsoportok: gyermek díszítőművészeti szakkör, gyöngykötő szakkör, színjátszó kör, irodalmi színpad, társastánc klub, a felnőtteknél: díszítőművészeti szakkör, helyi alkotók köre, kismama klub, természetjáró kör, valamint számítógépes- és szabás-varrás tanfolyam, főzőcske, de okosan.
A művelődési intézmény a meglévő tárgyi berendezéseit folyamatosan bővíti, egyre jobbak a feltételek: számítógép, szórólapok, hirdető tábla. A központ az eddigiek során is megfelelő kapcsolat kiala- kítására törekedett a lakossággal, az önkormányzattal, oktatási és művelődési intézményekkel, helyi civil szervezetekkel, közösségekkel, más települések intézményeivel.
B.N.

Igazgatói kinevezések
A nyári szünet után a képviselő-testület szeptember 11-én tartotta első ülését, legutóbb pedig október 16-án került sor a képviselő-testület rendes ülésére. 
A nyári szünet alatt sem tétlenkedtek a képviselők, különösen a belvízkárok miatt a személyi tulajdonban lévő lakásokban keletkezett károk enyhítésével kapcsolatban létrehozott bizottság dolgozott sokat. Tevékenységéről a bizottság a legutóbbi képviselő-testületi ülésen beszámolt, amire a későbbiekben visszatérünk.
A helyi sajtó hasábjain még nem számoltunk be arról a képviselő-testületi döntésről, mely szerint 2000. augusztus 1-jétől a Marx utca közterület elnevezést Szent István utcára változtatta a testület. Az utcanév táblák kicserélése és a házszámok kihelyezése megtörtént úgy, hogy az a lakosság részére különösebb terhet nem jelentett.
Még egy jelentős testületi döntésről is tájékoztatjuk a Tisztelt Olvasókat, mely szerint 2000. szeptember 1-jétől Eleken gyermekorvosi körzet kezdte meg működését. A házi gyermekorvossal Dr. Zentayné dr. Szirovicza Évával az önkormányzat megállapodást kötött a körzet működtetésére 
A nyári szünetben Elek Város Önkormányzata pénzügyi-gazdasági tevékenységét az Állami Számvevőszék vizsgálta. A vizsgálat eredményéről a képviselők az október 16-ai képviselő-testületi ülésen kaptak tájékoztatást, ahol jóváhagyták a vizsgálati jelentés javaslatai alapján készített intézkedési tervet. 
A képviselők tájékoztatást kaptak a 2000. év I. félévi költségvetésének végrehajtásáról. A tájékoztatóban foglaltak alapján elérhetőnek látszik az a cél, hogy a 2000. évi költségvetést hitelállomány nélkül, de az 1999. évinél mindenesetre kevesebb hitelállománnyal zárja a képviselő-testület. 
Az önkormányzati lakások és helységek bérleti díjáról is tárgyalt a képviselő-testület és döntése alapján 2001. január 1-jétől az összkomfortos lakások bérleti díja 200,- Ft/m2, a komfortos lakásoké 160,- Ft/m2 lesz, amennyiben a bérlő az önkormányzat alkalmazottja, vagy vele szerződéses viszonyban áll, a bérleti díjból 50,- Ft/m2 kedvezményben részesül.
Mint az a Tisztelt Olvasók előtt ismeretes az eleki Magyar Általános Iskolát és a Román Iskolát megbízott igazgatók vezették. Az igazgatói álláshelyekre az önkormányzat pályázatot írt ki és a beérkezett pályázatok alapján döntött a két intézmény igazgatójának személyéről. A képviselő-testület Lénárt Istvánnét az eleki Magyar Általános Iskola, Papp Jánost a Román Iskola igazgatói munkakörébe kinevezte 2005. július 31-éig. 
A képviselő-testület a Városi “Reibel Mihály” Művelődési Központ működéséről hallgatott meg beszámolót legutóbbi ülésén. Örömmel állapították meg a képviselők, hogy az intézmény közművelődési megállapodás keretében történő működtetése jó döntés volt.
Tárgyalta a képviselő-testület a belvíz okozta károk enyhítésére történt intézkedésekről szóló beszámolót is. A beszámolóból tájékozódtak a képviselők 2000. május 19-i határidőre 336 kárigény érkezett a Polgármesteri Hivatalba, amelyből 312 kérelmező esetében került megállapításra az ingatlanban keletkezett kár. A károsultak lakcímére a hivatal elküldte a képviselő-testület által a kárenyhítésről alkotott rendeletet, valamint - a 2000. augusztus 15-ei jogvesztő határidővel leadásra kért - az adatlapokat. A bizottság a kérelmeket egyénenként elbírálta, majd a támogatás összegéről az önkormányzat nevében a polgármester és a károsult szerződést kötött, amely szerződés a támogatás felhasználásának feltételét is tartalmazta. Az első kifizetések már szeptember hónapban megtörténtek, ahol 275 károsult közel 37 millió Ft összegben vett fel támogatást. A támogatás felhasználását a bizottsági tagok ellenőrzik. A második részlet folyósítására csak a támogatás első 50%-a rendeltetésszerű felhasználásának ellenőrzése után kerülhet sor.
A kötelező önkormányzati feladatokat ellátó létesítményekben keletkezett károkra jóváhagyott, összesen 66.800 eFt összegű támogatás felhasználása is folyamatos. A jóváhagyott támogatás 60%-a anyag- és eszközköltség, 40%-a pedig élőmunka költség fedezésére fordítható Közhasznú Foglalkoztatási Program keretében. 
Tájékoztatni kívánjuk a Tisztelt Olvasókat, hogy 2000. november 1-jétől az eleki Polgármesteri Hivatalban megkezdi működését az Okmányiroda. Az Okmányiroda működéséről lapunk hasábjain, valamint hirdetmények útján tájékozódhatnak a lakosok.

Ülést tartott a Békés megyei Német Önkormányzatok Szövetsége
2000. szeptember 30-án Gyulán, a Mogyoróssy János Könyvtárban ülést tartott a megyei német szövetség. Almáskamarás, Elek, Gyula, Kétegyháza, Mezőberény, Orosháza összesen 19 fővel képviseltette magát. A levezető elnök Reisz Ádám volt.
Az ülés elején titkos szavazással arról döntöttek, hogy a gyulai Németvárosi Óvoda fog kapni kitüntetést 2000. decemberében a Megyei Nemzetiségi Nap alkalmából, illetve a megyei szövetségtől pedig a mezőberényi Borbula Pálnénak adnak hasonlót - sajnos - posztumusz.
Azt is elfogadták, hogy 2001 októberében Gyulán fogják megrendezni a megyei német napot. Ebben lesz egy többnapos rendezvény is, amikor is megünneplik a 10 éves Ditzin- gen - Gyula kapcsolatot. Így érthető, hogy a két rendez vény jól ki fogja egészíteni egymást.
A jelenlévők együttesen azt is támogatták, hogy Strifler József kapja meg az egyik legnagyobb hazai német kitüntetést, az Ehrennadelt. Végső döntés Budapesten lesz.
Utolsó napirendi pontként szerepelt a 2001-es nyári népszámlálásról szóló beszámoló is. Itt több érdekes dolog is elhangzott, amiről érdemes beszámolni nekünk is, mert pl. az elekieket is nagyon érdekelheti. 2001-ben a népszámlálási biztos mindenkinek fel fogja tenni pl. azt a kérdést, hogy ki, milyen nemzetiségűnek vallja magát, milyen nemzetiségű kultúrához áll közel. Erről fontos tudni, nem kötelező erre válaszolni. Az is érthető, hogy még ma is vannak olyanok, akik nem szívesen fognak erre választ adni, mert 1944-46-ban visszaéltek a statisztikai adatokkal. Ettől függetlenül jó lenne, ha minél többen válaszolnánk ezekre a “kényes” kérdésekre, mert nagyon sok függhet tőlük. Valószínűleg a 2001-es országos népszámlálástól fog függni pl. a közeljövőben elfogadásra kerülő nemzetiségi törvény sorsa, mikéntje is. Nem mindegy, hogy pl. hol, mennyien vallják magukat különböző nemzetiségűnek, hol tudnak kisebbségi önkormányzatok alakulni majd a közeljövőben. /Így valószínűleg meg tudják majd akadályozni pl. az etnobizniszt is!/
A hallgatóság érdekes adatokat tudhatott meg arról is, hogy a magyar állam mennyi pénzzel támogatja, támogatta a különböző kisebbségi önkormányzatokat. Álljon itt néhány adat minden kommentár nélkül: az Országos Cigány Önkormányzat 1999-ben 135,4 millió forintot kapott, 2002-ben ez a tervezett összeg 188,3 millió forint lesz, a Német Országos Önkormányzat 1999-ben 97,l millió forintot kapott, 2002-ben 135,0 millió forintot fogunk kapni, a Román Országos Önkormányzat 1999-ben 26,5 millió forintot kapott, 2002-ben pedig 36,9 millió forintot fognak kapni.
Ezután szóltak arról is, hogy az országos önkormányzat nem támogatja az eleki emlékhely létesítését. Az indok az volt, hogy már pl. Pécsett is van egy ilyen. /A magyarországi németek 1945 utáni elüldözésének akartak emléket állítani Eleken./
Végül a kisebbségi németek megtekintették a Mogyoróssy János Könyvtár Goethe Termét.
Rapajkó Tibor

Az igényesség mércéjével
A helyi piac és a szállítandó állatok mérlegelése három éve működik vállalkozói formában, ez idő alatt gyümölcsöző együttműködési kapcsolatot alakítottunk ki a városi önkormányzattal - tudatta lapunkkal Ramasz István, az Eleki Piac üzemeltetője.
Az említett időszak előtt a piac üzemeltetése veszteséget jelentett az önkormányzat számára, azóta viszont bevételt regisztrál. nem beszélve arról, hogy az eleki őstermelők rendezett körülmények között árulhatják portékáikat. Ezt támasztja alá a tény, hogy elmarasztaló kifogás nem érkezett az illetékesek felé. Az őstermelők többsége éves - pad - bérlettel rendelkezik, ez négyzetméterenként 600 forintot jelent. Az esetenkénti bérlemény, a bérlettel rendelkező termelők esetében ez négyzetméterenként 60, a bérlettel nem rendelkezők esetében pedig 100 forintot jelent. A piac területén parkolási lehetőség van, ez személygépkocsinál napi 200, teherautóknál pedig 500 forint. A piac üzemeltetéséből befolyt összegből az illemhely rendbetételére, valamint a mázsa javítására, hitelesítésére is fordítanak. Egyébként hat állatfelvásárló céget tartanak nyilván, közülük a legjelentősebb a gyulai Húskombinát Rt.
Ami a jövő elgondolásait illeti a piac üzemeltetője jövőre, 2001-re - a városi önkormányzat felé - nem tervezi a helypénzek árainak módosításáról szóló előterjesztést.
A piac üzemeltetője együttműködési kapcsolatot ápol a helyi rendőrséggel, az idegenrendészeti hatóságokkal, a békéscsabai Vám- és Pénzügyőrséggel, amelynek illetékesei a rendszerességgel tartott ellenőrzéseik során kirívó szabálysértést ezidáig nem jegyeztek.
B.N.

Harminc év postásként
Zűrzavaros, zaklatott világunkban hajlamosak vagyunk arra, hogy szótlanul menjünk el az élet jelentősebb eseményei mellett, és ez alól sajnos a családon belüli piros betűs ünnepek sem kivételek. Egy elejtett beszélgetés során értesültem arról, hogy az eleki Durst Ferencné életében az idei esztendő külön évfordulókat tartogat: 30 éve dolgozik a helyi postán, és 25 évvel ezelőtt mondta ki férjével a boldogító “igen”-t.E kettősség kapcsán kértük meg arra, hogy beszéljen önmagáról, munkájáról.
- Visszagondolva a gyermekkoromra, a vágyam tanító, és nem postai alkalmazott volt - elevenedik fel Veronka tolmácsolásában a három évtizeddel ezelőtti múlt. Az érettségi megszerzése után egyetemi felvételre jelentkeztem, ami nem sikerült. Akkor úgy éreztem, hogy nem hagyatkozhatom a szüleimre, munkába álltam. Egy hónapot a gyulai kórház gyermekosztályán dolgoztam, majd pedig 1970. november 1-jével az eleki postára kerültem. Másfél hónapig - az alaptudnivalók elsajátítása után - helyettesítőként végeztem a feladataimat. Jól emlékszem az első ügyféllel való kapcsolatomra: szinte alig mertem felemelni a fejem - mindig is visszahúzódó voltam. Ebben az időszakban Gizi néni - Krausz Józsefné - a posta akkori vezetője igazi postást faragott belőlem, és a többi fiatal postai alkalmazottból. Aztán rajta kívül hálával tartozom még keresztapámnak, Újházi Lászlónak, aki azt ajánlotta figyelmembe, hogy munkám által magamat fogadtassam el az ügyfelekkel. Egy év szolgálat után elvégeztem a 6 hónapos segédtiszti tanfolyamot. Abban az időben még kézikapcsolós telefon működött Eleken. Az éjszakai műszak bevezetése engem már nem érintett, az első gyermekünk megszületésére vártunk. A szülési szabadságra mint hírlapfelelős mentem, és két év után ugyanabba a munkabeosztásba szerettem volna visszatérni. Hegyesi Lászlóné, postai vezetőnek azonban más elképzelései voltak velem kapcsolatban. Először pénztáros lettem, majd helyettesítőként, vezető-helyettesként is dolgoztam. 1982-ben született meg Beáta lányunk. A GYES-t most is megszakítottam, a postán létszám- és egyéb gondokkal küszködtek. A hívó szóra visszamentem, főpénztáros lettem és az vagyok mind a mai napon is. A munkahelyem óriási fejlődésen ment keresztül az idők folyamán: a kézi könyvelést, naplóvezetést gép váltotta fel, majd pedig manapság a számítógép- rendszer lépett a helyére. A postai megújhodást örömmel veszem, mert szeretem a változatosságot, a kihívásokat. A posta jelenlegi vezetője Stumpf Jánosné.
A három évtized során egyértelműen kikristályosodott előttem: az emberi értékeknek, magatartásnak a munkahelyen is létjogosultságuk van. Ma már az ügyfeleim szemébe merek nézni, és igyekszem emberi hangon beszélni velük, megérteni a problémáikat. Ez a törekvésem visszhangra talált, mert ennek tudom be, hogy az első helyhatósági választások alkalmával önkormányzati képviselőnek választottak. A négy év során egy óhaj vezérelte tevékenységemet: mit tudok tenni a településért, az eleki emberekért. Manapság inkább közvetett módon fáradozom a jobbításokért. Így utólag bevallhatom: boldog posták vagyok - mondta Durst Ferencné.
B.N.

Ahogy el kellet menniük
A két világháború közötti időszakban, de utána is rövid ideig az apácák is hozzátartoztak a közoktatáshoz Eleken. A Miasszonyunkról Nevezett Szegény Iskolanővérek (S.S.N.D.) 1929-től tanítottak lakóhelyünkön, de például Kétegyházán is.
Az iskolanővérek rendjét 1833-ban alapították Bajorországban. A rend célja az oktatás és a nevelés, ahogy célkitűzésként is megfogal- mazták: “Krisztus szeretete késztet arra az elhatározásra, hogy a nevelésre irányuló apostoli szolgálatunkkal teljesítjük küldetésünket.” Ebben a szellemben tevékenykedtek, illetve tevékenykednek ma is csaknem az egész világon. Itt egy kicsit meg kell álljunk, hisz “valami” történt 1945 után, ami megnehezítette a további működésüket Magyarországon!
1950. augusztus 30-án a kormány és a katolikus püspöki kar “megállapodást kötött”, aminek következtében Magyarországon csak négy hittudományi főiskola és nyolc középiskola maradhatott fenn. A szerzetesrendek közül csak a piarista, a ferences rend, illetve az iskolanővérek működhettek tovább. (1948-ban hazánkban még 23 férfi és 44 női rend volt!)
Ez a “valami”, Kelet-Közép -Európa szovjet megszállása volt, ami a “nagy testvér” munkarendszerének a szolga- lelkű lemásolását is jelentette. Így pl. a vallásellenesség is ezzel magyarázható. A Szovjet- unióban 1929-30-ban hoztak hasonló rendeleteket. Pl. A kommunizmus fekete könyvé- ben (Bp. 2000. 850 o.) olvasható egy ilyen “gyöngyszem”: “A harangszó sérti a városok és a vidék széles ateista tömegeinek a nyugalomhoz való jogát.” Ehhez nem kell kommentár...
Térjünk vissza a helyi történésekhez!
Az eleki zárdaiskola erőszakos felszámolásáról a helyi plébániai levéltárban találhatunk egy fontos dokumentumot, amely alapján felidézhetjük az 50 évvel ezelőtti tragikus eseményeket. (A géppel írt egy oldalnyi szöveg alatt nincs aláírás, ez a korabeli diktatúra miatt “érthető”.)
Nézzük a tényeket! Elekről már 1950. július 31-én (tehát a megegyezés előtt) éjjel vitték el (ezt az akkori hatalom nagyon szerette) az iskolanővéreket teherautóval Újszászra (Pest megye). Előtte azonban a nővérek holmijukat szétosztották családoknál, hogy tudjanak a későbbiekben magukról gondoskodniuk.
Az akkori hatalom elkobozta tehenüket, de két lovukat is, melyet pedig a főnöknő koráb- ban a béreseknek adott, hogy tovább dolgozzék velük, de még a méhesüket is elvették tőlük.
A nővérek 25 évvel megtelepedésük után ilyen módon kellett elhagyniuk Eleket, pedig hányan tanultak iskolájukban..., de őket is a nép ellenségeinek kiáltották ki, ezért üldözték el őket.
Ez az üldöztetés sem volt előzmény nélküli, mert az itteni levéltárban találtunk egy másik dokumentumot is.
1950. szeptember 7-én Dr. Hamvas Endre akkori csanádi püspök (1944-1946) levelet írt (amihez nagy bátorság kellett) az akkori “igazságügyi miniszternek”, Dr. Molnár Eriknek, melyben azt kéri tőle, hogy engedjék szabadon Juhász Margit eleki iskolanővért. (Június 29-én a rend tanyája környékén szemetet égetett. Azzal gyanúsították, hogy a búzatermést akarta felgyújtani! Ezért a csabai AVO letartóztatta!) Ez is az egyházellenes politika része volt!
A levéltárban az 1950-es év anyagában nem találtuk meg az ügy folytatására utaló dokumentumot, de ez a lényegén úgy sem változtatna, hisz az akkori hatalom úgy érezte, legyőzte az egyházat, szerencsére nem végleg.
Írásunkkal egy 50 évvel ezelőtti tragédiára emlékeztünk. Reméljük, ilyen törvény- telenséget senki sem mer már elkövetni, ezért is szóltunk róla.
A rendszerváltozás után elsősorban anyagi okok miatt nem tértek vissza az iskolanővérek Elekre. Pedig a hiányuk még ma is érződik!
Rapajkó Tibor

Csönd...
A csönd általában mindenkit megnyugtat. Zavaró is lehet azonban néha. Ha hiányzik belőle egy madárfütty, egy gyermekkacagás, egy tétova papucs csoszogása, ha hiányzik belőle az élet!
Veronka néni - a kedves, öreg szomszédasszony - valójában soha nem zavarta a mellette élő szomszédokat hangoskodással, legfeljebb jószágaival perlekedett néha. Gyermekei,unokái, dédunokái életvidámsága töltötte be gyakorta a házát, a környéket. Kevés idős ember tudhatta akkora biztonságban magát mint ő, hiszen népes családjának mindenkor legbiztosabb bázisa az ő “faluvégi” kis háza volt. Szinte reggeltől estig volt látogatója szerény hajlékának,melyet gyermekei, unokái segítségével igen pedánsan folyamatosan felújított, karban tartott. Apró kis veteményesében tavasszal még ott “kapirgált”, igaz, már nehezebben engedelmeskedtek a fájó térdek, a sajgó derék, az elhasználódott szervezet. Igen, elmúltak az évek... Gyermekei, unokái azonban - dicséretesen - mindenkor segítségére voltak, semmiben nem szenvedett hiányt, hiszen a megtermett zöldségféle idejében biztonságba került, a gyümölcsök befőttes üvegekben, a krumpli is megéri az újat, gondosan átválogatva, zsákokban várja ismét az ő számára már soha el nem jövő tavaszt... Talán csak az “igazi” szilvalekvár nem sikerült az idén igazán...
Veronka néni még alig két hete élénken érdeklődött egy távollétem élményei felől - igaz, akkor már ágyban feküdt. Úgy tűnt, hogy múló, nemsokára gyógyuló rosszullétről van csupán szó...
Ám az élet nem mindig kegyes hozzánk. Eltelt közel 90, megpróbáltatásokkal teli esztendő fölötte. Nyolc gyermekéből ma már csak négy kísérte el utolsó útjára, négyet már korábban ő siratott el. Az édesanya, akinek nem lehet annál nagyobb fájdalma, mint keservesen fölnevelt fiát-lányát visszaadni a Teremtőnek. Négy, még élő gyermekének viszont a legnagyobb fájdalom jutott ki: édesanyát temetni! Az életadó gyökeret... S mint a mesékben olvastuk valaha: a legkisebb leányra, legkisebb fiúra hárultak az utolsó, legkegyetlenebb órák, percek. Az utolsó, vele töltött, átvirrasztott éjszaka Feri fiára maradt, s a “túlsó partra” Veronka leánya és Katika unokája ölelő karjai segítségével jutott át, míg csöndesen elszenderedett egy hűvös hajnalon. 
Ha meggondoljuk: van-e, kell-e “szebb” halál egy ember számára? Hiszen az “intézményesített halál” korát éljük, amikor a már magatehetetlen beteg embert a kórház rideg falai, ismeretlen orvosok és ápolók közé kényszerítjük ahelyett, hogy segítenénk az élet emberhez méltó befejezésében... Az örök dilemma azonban ott lebeg a túlélőkben sokáig: s ha mégis kórházba vittük volna...? Vannak azonban betegségek, amelyek nyilvánvalóan érthetővé teszik: már értelmetlen... Már nincs orvos, aki segíthetne... Csak az utolsó kívánság parancsa: engedjetek otthon meghalni!
Pár napja csönd, néma, síri csönd van a szomszéd néni házában...
Miután jómagam kicsi gyermekemet és szüleimet is eltemettem, azt gondoltam: én már soha sem fogok tudni sírni, hiszen minden, minden odavan, amiért élni lehet, amiért élni érdemes, vagy amiért még sírni egyáltalán lehet.Voltak, vannak azonban olyanok, akiknek “serény munkálkodása” következtében újra mégiscsak gyakorta könnyeztem az utóbbi években... Hiszen volt még, amit el lehetett venni tőlem... Még nem tudják, hogy velük sem fordul kétszer a halottas kocsi /bármilyen dagadt is az erszé- nyük/, s azt sem fogják tudni, hogy milyen egy szomszéd nénit igaz szívvel megsiratni.
Halottak napja következik tradícióink sorában... A gyertyám ott fog égni szeretteim... és a szomszéd néni sírján is!
T.R.K.

Az eleki apácák kálváriájának dokumentumai
Az Ahogy el kellett menniük című írásunkkal kapcsolatban közlünk két fontos történelmi forrást. Az egyik cím és aláírás nélküli, ez 1950. július 31-ei dátumú, a másik kelte 1950. szeptember 7. Mind a kettő lelőhelye az eleki római katolikus plébánia levéltára.
——
Elek községből 1950. július 31-én éjjel elvitték az iskolanővéreket teherautón Újszász-ra. Mielőtt a nővéreket elvitték, a nővérek holmijukat szétosztották családoknál, részben azért, mert szegedi anyaházukból semmit sem vihettek magukkal a nővérek, részint azért, mivel tudván azt, hogy saját maguknak kell magukról gondoskodni legyen miből megélniök. A nővérek elvitele után a helybeli rendőrség kezdte ezeket a dolgokat összeszedni, ami annál könnyebben ment, mert világos nappal osztották szét abban a tudatban, hogy saját vagyonuk fölött szabadon rendelkeznek, mert sem leltározva, sem lefoglalva nem volt, sem hivatalos értesítést nem kaptak.
A rendőrség szerint a nővérek már rég nem rendelkezhettek saját vagyonuk felett és azon kívül, hogy az így szétosztott vagyontárgyakat összeszedik, az illetőkről jegyzőkönyvet vesznek fel, bírósági tárgyalást helyeznek kilátásba, ahová mint orgazdák kerülnek a vádlottak padjára.
Az így elkobzott vagyontárgyak között van tehén, amely nem a rend tulajdona, a rend az ő tehenét már rég eladta, mert azáltal hogy nem tanítottak, lassankint mindent pénzzé kellett tenniök. Ez a tehén az egyik nővérnek apai hagyatékából való Csorvás községből és csak használatra hozták el, mégis igénybe vették. A két ló a főnöknő magántulajdonát képezi, és most a béresnek adta át, hogy tovább dolgozzék velük, lefoglalták. Még karácson körül a főnöknő Erika írógépét odaajándékozta a plébániának azzal, hogy ha szükség lesz rá, kéri majd. Azzal az indoklással, hogy már karácsonykor sem volt a főnöknőnek saját vagyonuk felett rendelkezési joga szintén bevették. Június elején a főnöknő eladta a méhest, mert azt a nővért, aki a méhest kezelte Elekről elvitték, és nem volt aki kezelje azt. Azután a 25 esztendő alatt nem is volt olyan, hogy az ember vele foglalkozzék. 10 családból állott méhes. 5 család a nővérek tulajdona, 5 család a makói prelátusplébános tulajdona, mint akié volt a birtok és a nővéreknek ajándékozta a birtokot. A méhest is az ő kérésére kezelték. Szabó Nándor, aki utána nézni szokott volt azelőtt is a méhesnek, vette meg mind a tíz családot, úgy a nővérekét mint a makói plébánosét. A méhest még nem fizette ki, mert a mézelés nem volt jó, és leányát házasította ki, és így a méhes nem fizette ki. Ezt elszállítatta a rendőrség, bár az adásvétel már június elején történt, és a méhes nem is volt a nővérek tulajdonában, hanem Szabó Nándor méhészetében. Elvitték úgy a nővérekét, mint a makói plébánosét is.
——
Miniszter Úr!
A mai napon voltam bátor egy kérést előterjeszteni Kleitsch Mátyás kiszombori plébános ügyében.
jelen soraimmal Juhász Margit eleki iskolanővér dolgában legyen szabad szót emelnem.
Nevezett nővér eleki tanyájukon június 29-én az udvaron reggel fél hét órakor legnagyobb szélcsendben 2-3 kosárnyi szemetet égetett el. Gazot égetni kinn a szabadon gyakran szoktak magyarjaink és ebből nem szokott tűzveszedelem származni. Ilyen veszedelem most sem állt fenn, a tanya gyümölcsössel, zöld veteményes kerttel és cukorrépa ültetvénnyel lévén körülvéve. Azokon túl kb. 40 méternyire volt aratás előtt álló búzatábla.
A nővért a békéscsabai államvédelmi rendőrség letartóztatta és ügyét a szegedi ügyészséghez tette. Gyanúsítják, hogy a búzatermést akarta felgyújtani. A faluban a gyanúsítást senki komolyan nem veszi, de azért szegény nővér még mindig letartóztatásban van. A vádirat értesülésem szerint még nem készült el.
Legyen szabad kérnem a nővér szabadonbocsátásának elrendelését.
Fogadja Miniszter Úr őszinte tiszteletem nyilvánítását.
Esztergom, 1950. szeptember 7.
Dr. Hamvas Endre s.k.
csanádi püspök

Dr. Molnár Erik úrnak
igazságügyi miniszter
Budapest V.
Markó utca 16.
Közreadja: Rapajkó Tibor

Média
Mottó:Ki az úr a családban? Akinek a kezében a TV irányító!
Valami hasonlón gondolkodott Milosevics elvtárs is mikor megkaparintotta a médiákat. Fiának és lányának is szerzett TV csatornát, hogy biztosabban terjessze az igét. Hála Istennek a végére rosszul taktikázott mert “kipukkadt” és ez a szó lett az egyik fő jelszó a pár napos jugoszláviai forradalomban. Mint nálunk 1956-ban szintén a rádiót próbálták elfoglalni a felkelők sikertelenül, itt Jugoszláviában szint órák alatt átkerült a nép kezébe a média. A NoviSad-i rádió fél óránként híreket mondott és már a sikeres választás után jelentkezett a B 202-es zónában és váltott frekvenciákkal valószínű, hogy nehogy bemérjék őket. Nagyobb teljesítménnyel adnak most a Jugoszláv adók és több új csatorna, műsor is jelentkezett a CCIR sávban. A tavalyi bombázások óta semmit sem lehetett Jugoszláviából hallgatni, de ma már megélénkült az éter.
Bár a rádiók élnek, még Milosevics és szocialistái sem adták fel. A megválasztott új elnök Kostunyica is tudja ez még nem egy lefutott meccs, de lassan csak kikopnak a közéletből. 
Az országhoz és Békés megyéhez elég közel van ez a tűzfészek, de remélem lassan elcsitulnak a dolgok és csak politikai és nem fizikai harcok lesznek.
Méry Rudolf

Halottak napja
Alig egy éve fejeztük be az év jeles napjait, az azokhoz fűződő szokásokat, hiedelmeket bemutató sorozatunkat, s lám, ismét előttünk sorjáznak az évfordulók, ünnepek.
Ezek között megkülönböztetett helyet foglal el a halottak napja. Ezen a napon többet gondolunk elhalt hozzátartozóinkra, szeretteinkre, régvolt barátainkra. Virágba borul a temetőnek szinte minden talpalatnyi területe, s hosszasabb elidőzünk a mécsesek, gyertyák fénye mellett sírjuknál. Emlékezünk rájuk, s azt gondolhatjuk magunkban, hogy talán a másvilágról letekintenek ránk, talán láthatatlanul fogják a kezünket, segítenek nekünk.
A helyi Német Kisebbségi Önkormányzat és egyesületük kezdeményezésére és segítségével megvalósulhatott az Elekiek V. Világtalálkozóján a sírkőkert a katolikus temetőben. Bizonyára ott is égnek majd gyertyák akkor is, ha a síremlékek alatt nem nyugszik senki, hiszen poraikat ez a temető őrzi.
Őrizzük meg az ő emléküket is kegyelettel!
T.R.K.

Ötkarikáról szólva
Csodálatos, lenyűgöző záróünnepséggel befejeződött a sorrendben XXVII. Nyári-Sydney-Olimpiai Játékok. És mint minden alkalommal a látnivaló mellett az ötkarikás játékok eszmei megfogalmazása is tükröződött az utolsó, tizenhetedik napon: a béke, az emerek együvé tartozása fogalmazódott meg a játékok szervezői, maguk a sportolók által, akik ezúttal is kinyilvánították: a sport az egészségmegőrző hatása mellett nemes gesztusokat hordoz magában. És ez minden további nélkül hihető, ha a világ sorsa rájuk, sportolókra lenne bízva, nem lenne öldöklés a Földön. De jól tudjuk, hogy az országok kormányzása, beállítottsága nem rajtunk, hanem a politikusokon múlik. Tehát máris beárnyékolódott az imént még felhőtlennek tűnő kép. A további, ebbéli boncolgatás helyett térjünk át magára a sportra. A nyári olimpiai játékokon a magyar sportolók összesen 17 érmet - 8 arany, 6 ezüst és 3 bronz - szereztek, ezzel a teljesítménnyel a nemzetek rangsorában a 13. helyet szerezték meg. Természetesen ezúttal is voltak olyan versenyzők, akik hozták a tőlük várható teljesítményt, eredményt, helyezést, aztán egyesek elbuktak ezen az úton , míg mások az ismeretlenségből törtek az élre. Mindezek túl elképzelhető, hogy az olimpia varázsa a fiatalokra is jótékony hatással lesz, és azok is intenzíven sportolni fognak, akiktől egyébként a testmozgás igen távolinak tudható. Mert valljuk be: már most az utánpótlásra kell gondolni, azokra, akik az elkövetkező olimpiai játékokon teszik le a névjegyüket. 
Az Eleki Krónika szerkesztősége kíváncsi volt arra, hogy a sydneyi sportvarázs miként hatott városunk polgáraira - gyermekekre, ifjakra, felnőttekre -, kinek mit jelentett az olimpiai játékok. De még mielőtt rátérnénk a megkérdezettek válaszainak közlésére, egy gondolat erejéig térjünk még vissza az ausztráliai megmozdulás egy-egy mozzanatára: két évtizedes tevékenysége, áldozatkész munkája után visszavonult Juan Antonio Samaranch, a Nemzeti Olimpiai Bizottság elnöke, akinek értékelése szerint a sydneyi olimpiát minden idők legjobb ötkarikás játékának minősítette, amely elismeréssel Schmitt Pál, a Magyar Olimpiai Bizottság elnöke is maradéktalanul egyetértett. És végül csupán emlékeztetőül: a XXVIII. Nyári Olimpiai Játékok színhelye a görögországi Athén lesz.
Most pedig evezzünk át hazai, ez esetben eleki vizekre.
Pelle László: - Számomra a nyári olimpiai játékok már gyermekkorok óta meghatározó eseményt jelentenek. Természetesen a legutóbbit is megkülönböztetett figyelemmel kísértem, habár itt megjegyezném, hogy az időeltolódásból fakadóan ez nem volt mindig zökkenőmentes. Ezért néhány alkalommal korábban keltem fel, mint általában szoktam. Mindezzel együtt azt gondolom, hogy nagyszerű seregszemlének lehettünk szemtanúi, és amint a közmondás tartja, a végén csattan az ostor, vagyis az utolsó versenynapon valóban “éremeső” hullott a magyar versenyzők nyakába. Csodálatos volt, és csodálatos élménnyel, érzéssel lettünk gazdagabbak mi, szurkolók is. A magyar különítmény összességében az előzetes várakozásoknak megfelelően szerepelt azzal, hogy ezúttal nem volt kiemelkedő produktum versenyző, mint teszem azt, az előző rendezvényeken, például Egerszegei Krisztina volt. A sportágak között nem tudnék külön népszerűségi rangsort felállítani, de a labdarúgásra azért jobban odafigyeltem. És azt tapasztaltam, hogy azok a csapatok, amelyek az Európa- vagy világbajnokságokon meghatározó szerepet játszanak, ezúttal az olimpián “sehol sem voltak”. Kamerun elsőségét meglepetésként is értékelhetjük, de ezzel a véleménnyel nem én vagyok az egyedüli, habár a látottak alapján teljesen megérdemelten diadalmaskodott. Ha már a csapatjátékoknál tartok: a magyar vízilabdázókról és a női kézilabdázókról volna egy-két megjegyzésem. A vizilabdások ismételten bebizonyították, rájuk oda kell figyelni, dr. Kemény Dénes szövetségi kapitány vezetésével a fiúk nagyszerű munkát végeztek az olimpia előtt, és ez a szemlélet bebizonyította: a kemény munka ellenszolgálata csakis az aranyérem lehet. Az, , amit a döntőben produkáltak pólósaink, egyszerűen fantasztikus volt, a csapat a legínyencebb szurkolók elvárásait is kielégítette. Csak gratulálni tudok az együttesnek, csak így tovább! 
A női kézilabdások döntőbe jutása is dicséretes. Az elődöntőben a norvégek ellen egy kicsit féltettem a csapatot, majd amikor megtudtam, hogy a döntőben a dánokkal játszunk, egy kissé megnyugodtam, reális esélyt láttam a győzelemre. A mérkőzés jó háromnegyed része meg is felet ennek az elvárásnak, hiszen jól tudjuk, hogy ebben az időszakban hat góllal vezettünk, azután - számomra teljesen érthetetlenül - leblokkolt a csapat. Ez a vereség csalódásként maradt meg bennem. A sydneyi olimpia végtelenül látványos volt, és ami szintén nem lényegtelen: az ötkarikás játékok szelleme tovább él!
Nagyné Nádor Gabriella: - Maga a estnevelés meghatározza az életemet, élethivatásomat képezi, de természetesen nem ezért követtem figyelemmel az olimpiai játékokat. Gyermekkoromban aktívan tornásztam, ezért ezt a sportágat megkülönböztetett figyelemmel kísértem. Nos, legnagyobb sajnálatomra, mint köztudott, sem a női, sem pedig a férfi együttesünk nem kvalifikálta magát a seregszemlére, egyénileg voltunk érdekelve. Sajnos megyénk egyetlen képviselője, Nyeste Adrienne sem tudta makulátlanul megvalósítani gyakorlatát, Csollány Szilveszter viszont csodálatosan gyűrűzött. Maradva a sportágnál: magas színvonalú gyakorlatokat láthattunk, számomra elsősorban a románok és a koreaiak - női kategóriában - versenyzése tetszett a legjobban, ez utóbbiaknál nagy örömömre az elemekből nem maradt ki a női kecsesség sem.
Azután, hogy más sportágakat is megemlítse, a férfiak 4x100 méteres úszóváltója is kitett magáért, Rózsa Norbertben viszont csalódtam, úgyszintén Kőbán Ritában. Az atlétáink sem voltak sehol, de hogy ne csak a negatívumokat domborítsam ki, a magyarok összteljesítményével, érmeik számával maximálisan elégedett vagyok. Dicséret illeti a Nemzetközi Olimpiai Bizottságot azon kezdeményezéséért, hogy a fejlődő országok sportolói számára is szereplési jogot biztosítottak. Természetesen ne menjünk el az olimpia szervezése mellett sem, a játékok megnyitó-, illetve záróünnepsége egyszerűen lenyűgöző volt, de mint értesülhettünk, az ötkarikás játékok lebonyolítása, szervezése sem hagyott kívánnivalót maga után, szerencsére nem történt rendbontás, robbantás vagy robbantási kísérlet, amellyel sajnos manapság már igencsak számolni kell.
László János: - Véleményem szerint minden sportolónk derekasan helytállt, mert gondoljuk csak el, ha nekünk kellett volna a startvonalra állni vagy a különböző versenypályán bizonyítani, ebből az alapelvből kell kiindulni, és akkor már nincs is csalódás, nem beszélve az olimpia alapgondolatáról: a részvétel a fontos, és nem a győzelem! Mindezzel együtt tisztában vagyok azzal, hogy maga a sport az emberi teljesítmény, megmérettetés legnagyobb módozata. Személy szerint - az iskolai elfoglaltságaimból adódóan - napi 3 órát kísértem figyelemmel az olimpiai eseményeket. Ami a magyarok teljesítményét illeti: mindent egybevetve az érmek számával és a helyezéssel elégedett vagyok. A látottak rám is kedvező hatással voltak, szívesebben sportolok, elsősorban futok, ezzel tovább folytatva a családi hagyományokat, a nagyapám és az édesapám is számos futóversenyen tette le névjegyét, számos éremmel gazdagították a családi éremgyűjteményt. Visszatérve a sydneyi olimpiára: a nyitó- és záróünnepség csodálatos volt!
Csóti István: - Az olimpiai játékok ideje alatt nagyjából így festett az időbeosztásom: délután 2 óráig az iskolában voltam, 4 óráig igyekeztem megtanulni, elsajátítani a tananyagot, ezt követően viszont csak az ötkarikás játékok kötötték le a figyelmemet, ez az időszak átlagosan napi 3-4 órát jelentett. Egyébként ez volt az első olimpia, amelyet figyelemmel kísértem. Nekem végtelenül tetszett Bárdosi Sándor birkózó szereplése, hiszen tudjuk, hogy a sportágbéliek és a szurkolók nem elsősorban tőle várták a legjobb teljesítményt, érmet, és aztán előtörve az ismeretlenségből sorra győzte le ellenfeleit és a döntőig meg sem állt. Ezüstérmet lett azzal, hogy ellenfelével 3:3-ra mérkőzött, talán majd az athéni olimpián sikerül feltennie a i-betűre a pontot, és aranyérmes lesz. A többiek is többnyire úgy versenyeztek, ahogyan azt várni lehetett tőlük, összességében elégedett vagyok a magyar különítmény teljesítményével. Talán - a látottak alapján - a női kézilabdázóktól többet, aranyérmet lehetett volna várni. Az olimpia idején én is szívesebben mozogtam, mint egyébként: elsősorban kosárlabdáztam, futballoztam vagy odahaza súlyzóztam, a kondigépen gyakoroltam. Való igaz, ezt a szorgalmamat át szeretném menteni a jövőre is. Végezetül megemlíthetem, hogy az olimpia szervezése, lebonyolítása kifogástalan volt, az ausztrálokban szeretetreméltó embereket ismerhetett meg a világ.
Czinkota Szilvia: - A négy évvel ezelőtti, atlantai olimpia eseményeit is már figyelemmel kísértem, ezért össze tudom hasonlítani a mostani seregszemlével: ez utóbbi szervezettsége mérföldkövekkel jobb volt, mint az előbbi. Aztán az emberek közötti kapcsolat is valahogy szeretetteljesebb volt. Naponta átlagosan 3-4 órát töltöttem a televízió előtt. A magyarok teljesítményével elégedett vagyok. Úgy gondolom, hogy a sportolók a siker érdekében beleadtak anyait-apait. Akikre külön is felfigyeltem: Kovács Ágnes, Csollány Szilveszter, és a mindössze 17 éves ausztrál úszó, Ian Thorperra, talán csak a női kézilabda együttesben csalódtam, ellenben, ha jobban belegondolok, egy ezüstérem sem lehet csalódás. Az ötkarikás játékoktól függetlenül az életemben meghatározó jelentősége van a sportnak, hiszen egyrészt kellemes kikapcsolódást jelent, nem beszélve arról, hogy egészségmegőrző szerepe van. Szívesen asztaliteniszezem, futok, kosárlabdázok, naponta átlagosan fél, egy órát töltök el testedzéssel. Egyébként - talán mondanom sem kell - már nagyon várom a következő, athéni nyári olimpiai játékokat.
Emenet Katalin: - A sydneyi volt az első olimpia, amelyet megtekintettem. Nagyjából így képzelte el az ötkarikás játékokat. A magyar olimpikonok összességében nagyszerűen teljesítettek, különösen az utolsó versenynap volt káprázatos, éremhullásban bővelkedő. Számomra különösen Kovács Ági, Csollány Szilveszter és Balogh Gábor produkciója tetszett a legjobban. A külföldiek közül pedig az amerikai, öt olimpiai érmet szerzett Marion Jones tette rám a legnagyobb hatást. Az olimpiai játékok ideje alatt észrevettem, hogy a legszűkebb környezetemben élők, de az osztálytársaim is, élénkebben érdeklődnek a sport iránt. E kedvező hatás alól magamat sem vonhatom ki, átlagosan napi egy órát sportolok, kosárlabdázom, kézilabdázom. Visszatérve az olimpiára: a megnyitó ünnepség lenyűgöző látványa után már nem gondoltam volna, hogy mindez felülmúlható, de úgy látszik, az ausztrál szervezők nem ismerik azt a fogalmat, hogy lehetetlen. Bebizonyították: a záróünnepség még csodálatosabb volt. Ezek után csak természetes, hogy már nagyon várom a 2004-es athéni ötkarikás játékokat.
Az elmondottakhoz már nagyon nehéz valamit is hozzátenni, talán csak annyit, hogy a sport ezúttal is létjogosultságot nyert az emberi életben. A sport tudta megvalósítani azt, amit a politika vagy más intézményrendszerek nem. A szembenálló országok versenyzői békében, sőt barátságban éltek egymás mellett, kéz a kézben tekintettek a jövő felé, amely mentes lesz az erőszaktól. Aztán egy másik mozzanat: a honi, egyébkén arroganciától sem mentes hétköznapjaink “arcáról” is mintha lesimultak volna a ráncok. Valahogy szinte mindenki tudott örülni a magyar versenyzők olimpiai sikereinek, és a Himnusz valóban az együvé tartozást jelentette. Ha most mindenki összefogna és tovább élne az olimpiai szellemben, többre vinné hazánk, mint torzsalkodva, marakodva, zűrzavarosan, zaklatottan...
B.N.

Elkezdték a korszerűsítést
A helyi kábeltelevízió hálózatfejlesztési programjának megvalósítására pályázattal fordultunk az Országos Rádió és Televízió Testülethez (ORTT), a beadvány pozitív elbírálásban részesült, amely 6 millió forint vissza nem térítendő erőforrást jelent - mondta Gura Tamás, az Eleki Víz- és Csatornamű Üzemeltető Kft. ügyvezető igazgatója.
Az említett pénzösszeghez ugyanennyi önrészesedés társult. A hálózatfejlesztési program - a régi felfűzős rendszert csillagpontos váltja fel - futamidejét 3 évesre tervezték. A munkálatok során olyan berendezéseket használnak, melyek segítségével a későbbiekben mód nyílik a kétirányú jelátvitelre. Az idei évben a munkaterv 41 százaléka valósult meg. A hálózatfejlesztés pozitívumot jelent az előfizetőknek, minőségibb képet kapnak, valamint a Kft-nek, mert kiszűrhető az illegális vételezés és feltérképezi a nem fizetőket.
Ami a távlati elképzeléseket illeti, egyrészt tovább folytatják a fejlesztési programot, másrészt elkezdik a műsorcsomagok kialakítását, ez azt jelenti, hogy az előfizető a saját pénztárcájához igazíthatja a csatornák számát. Emellett a műsorválaszték bővítésére is hangsúlyt fektetnek.
B.N.

Az öreg futballista
Az égbolt tisztán, halványkéken pompázott, a Nap zavartalanul ontotta sugarait, a futballpályát beborító zöld fű szinte csalogatta a játékra. Régen nem játszott már, az elröppenő évek szemlátomást nyomot hagytak rajta. A naponta elszívott több szál cigaretta fullasztotta. A játék iránti szenvedélye azonban töretlen maradt. Az egyik nap bekéredzkedett a falusi csapat edzésére. Újra a lábára húzta a szögecses cipőt, ismét futballistának érezte magát.
Még tisztán emlékezett a szabályos bemelegítésre, megpróbálta újjáéleszteni. Néhány méter kocogás után azonban elfogyott a levegő, fondorlatosan megállt és helyben tornázott. Le kellene futnia egy kört - futott át rajta az elhatározás - , elszántan elindult. Az arcát hamarosan teljesen ellepte a veríték, súlyos cseppekben hullott maga elé. Nagyon lassú tempóban haladt, de érezte, hogy lassítania kell az iramon. Hol van már az az idő, amikor szint futva pihent, az iskolai tanítás előtt erős mérkőzéseket játszott, futott, rohant az órák közötti szünetekben, majd az iskola után irány az edzés, utána pedig - ha még nem sötétedett be, egy igazi rangadóra is sort kerítettek. A sportág szabályait alaposan ismerte, a gömbérzéket örökölte, így a teljes mértékben élvezte a játékot. Mondták, ha nem él szertelenül, többre is vihette volna. Közben megtette az előirányzott kört, a száján kapkodta a levegőt, helyben kezdett el tornázni, időnként megszédült, ez a magas vérnyomás miatt lehet - állapította meg.
A falu focistái pedig mindeközben a különböző gyakorlatokat végezték. Jelenlétével nem szerette volna feleslegesen magára vonni a többiek figyelmét, ezért lopva végezte a gyakorlatokat, közben összehunyorított szemmel nézett maga körül. Igen, csupán összehúzott szemhéjjal látott tűrhetően, szemüveget hordott. Még egy kört kellene futni...
Az edzés vége felé őt is behívták a kétkapus játékra. Mikor végre hozzákerült a labda, megpróbált cselezni, de a labda nem minden esetben engedelmeskedett akaratának. Ez ugyancsak kedvét szegte, de nem futamodott meg, a pályán maradt, hiszen az idők folyamán a sport erre tanította...
Audi