Eleki Krónika 2001. november

Matolcsy György Eleken
A legújabb kori demokráciánkban egy szép hagyomány kialakulásának vagyunk tanúi lakóhelyünkön, Eleken is, de szerencsére másutt is az országban. Tudniillik arról van szó, hogy hivatalban lévô miniszterek csak mostanában látogatnak el városunkba! / A miniszterelnök tavaly augusztusban, Matolcsy György ipari miniszter pedig most, október 23-án járt Eleken, de pl. Deutsch Tamás ifjúsági miniszter is már többször volt hivatalos minôségben városunkban.
Matolcsy György október 23-ai látogatása igazi meglepetés volt, hisz lehetséges érkezésérôl csak az Elek Tv képújságából értesülhettek az érdeklôdôk. / Valószínűleg az ipari miniszter bizonytalan részvétele miatt nem jelent meg az idei részletes ünnepi program pl. a megyei sajtóban sem!/ Egy miniszter látogatása mindig tiszteletreméltó gesztus, de ugyanakkor egy ilyen vizit a maga módján érdekes is, mint ahogy az volt most is.
Matolcsy György ipari miniszter 2001. október 23-án, a program szerint, pontosan 15 órakor érkezett Elekre, hogy lerakja az idôsek otthonának második ütemtervében felépülô épületrész alapkövét.Ezt megelôzôen azonban beszédek hangzottak el. Elsôként Kecskeméti János, Elek város polgármestere szólt röviden, majd az ipari miniszter következett.
A miniszter a beszédét azzal kezdte, hogy megköszönte az eleki meghívást, majd arról szólt, hogy manapság minden negyedik település részesül valamilyen támogatásban. /Erre 100 éve nem volt példa hazánkban!/ A beszédbôl kiderült, hogy az idôsek otthona 48 millió forint vissza nem térítendő állami támogatást kapott /Széchenyi-terv/, melybôl 16 bérlakást fognak építeni az idôseknek. A miniszter beszédében azt is fontosnak tartotta kiemelni, hogy most egy olyan országban élünk, ahol megbecsülik a fiatalokat, de idôseket is.
Utána Domokos László, a megyegyűlés elnöke is azt emelte ki, hogy a társadalomnak a leghumánusabb feladata az idôsekrôl való gondoskodás. A megyében a legfontosabb cél: az életviszonyok javítása.
Végül Tóth Imre, a térség országgyűlési képviselôje is elmondta gondolatait. Ő arról is beszélt, hogy az embert az is minôsíti, hogyan bánik az idôsekkel.
Majd az Idôsek Klubja nevében hangzott el egy köszönô beszéd, amit az ünnepélyes alapkôletétel követett a szónokok részvételével.
A szerény ünnepséget az Aradi Zsolt által vezetett, idôsekbôl álló énekkar tette még emlékezetesebbé, hisz felcsendült egy ôsi, alkalomhoz illô dallam is: Dona nobis pacem - Adj békét nekünk!
Ezek után a jelenlévôk átvonultak az október 23-ai ünnepség színhelyére, a templom mögötti kopjafához. Az ünnepi szónok itt is Matolcsy György ipari miniszter volt. A szónok itt arról beszélt, hogy minden néprôl él valamilyen kép a világban. A magyarokról 1848, a Nobel-díjasok és 1956 jut az eszükbe az embereknek. A kis magyar nép is csodát hajtott, hajt végre. 1956-ban a magyarok meggyengítették a Szovjetuniót, amire ma is büszkék lehetünk. /A szabadság védelmében a kicsik is nagyot tehetnek!/ A gazdasági miniszter szerint a szabadság mellet 1956 legfontosabb öröksége az összefogás. Ezek segítségével haladhatunk ma is a jólét felé!
Utána Józsa Mihály Camus: A magyarok vére című művét olvasta fel. /Camus francia kommunista író volt, és a magyar 1956 után szakított korábbi nézetével!/
Az idén október 23-án Eleken a pártok közül az MDF és az MSzP, valamint minden kisebbségi önkormányzat és egyesület, a nyugdíjas egyesület is koszorúzott, mint ahogy az iskolák és az óvodák is.
El kell mondanunk azt is, hogy október 24-én mind a két megyei lap az elsô oldalon, hírként hozta az eleki eseményt. A Nap az elsô oldalon fényképpel is. Mind a két tudósítás tényszerűnek, korrektnek tekinthetô. Több ilyen tényszerű írásra lenne szükség a megyei lapokban is, hisz gyakran találkozhatunk olyanokkal, ahol az újságírói véleményt tudatosan vagy nem, de összekeverik a ténnyel! A címek is jók, hisz a szónok gondolataiból vették nem manipulatív szándékkal, nem negatív értelműek. A Napban szereplô cím: A jólét felé haladunk /Sz.ZS/, a Hírlapban pedig így szerepel: A magyarság megérdemli a jólétet /Ménesi György/.
Érdekes, hogy a Heti Délkelet október 25-ei száma is fontosnak tartotta egész oldalnyi terjedelemben beszámolni Matolcsy György október 23-ai Békés megyei látogatásáról /Gyula, Elek/. Itt a téma “csak” a megye. Józsa Mihály írásának a címe: A világgazdaságban tél van. /A riport hangvétele optimista./
Nem szorosan, de írásunkhoz mégiscsak idetartozik a Népszabadság október 22-ei számában szereplô két, Elekhez is kötôdô hosszabb írás. /Révész Sándor: Mi nem ezt akartuk, Beszélgetés Szigetvári Istvánnal - ô most is Eleken él.- , Angyal István harcostársával és Nagy N. Péter: A csôcselék Angyal kövei.- Angyal István Magyarbánhegyesen született, polgári iskolába Eleken járt, a forradalom leverése után kivégezték./
Mind a két szerzô úgy ír 1956-ról, mintha az fôképpen baloldali gyökerű lenne. A napokban tanúi lehettünk annak, hogy bizonyos MSzP-s politikusok jogfolytonosságot éreznek az ô mostani nézetei és 1956 között. Mivel hazánkban demokrácia van, megtehetik, de ebbôl az is következik, hogy ezzel nem kell mindenkinek azonosulnia, mint ahogy ezt láthattuk pl. 2001. október 23-án a Magyar 1-en, illetve olvashattunk errôl a Népszabadságban is!
Végül pedig szóljunk arról, hogy most is korrekt módon számolt be az eseményekrôl az Elek Tv. 
Rapajkó Tibor

A „Márton napi” megemlékezésről
Az eleki óvodások 1998 óta minden évben hagyományként emlékeznek Szent Mártonra. Az emlékezés attitűdjéről kérdeztem Singer Éva óvodavezetőt, aki készségesen, igen nagy szeretettel beszélt az eddig elért eredményeikről, élményeikről. 
Egy németországi továbbképzésen résztvevő óvónő kollegánk látta meg, hogy hogyan ünneplik Szent Márton napját. Hazatérve ezt elmesélve határozták el, hogy ezt nálunk, ahol az óvodában német nyelvoktatás is folyik, meghonosítják, mint annyi más kedves szokást. Az érdeklődésre való tekintettel már nem csak a német nyelvet oktató csoportok kapcsolódtak be e hagyományt ápoló óvodások munkájába, hanem sokkal többen.
Az óvodai nevelés egyik sarkallatos célja - a szülők bevonása az óvodai nevelés programjába - itt csodálatosan ötvöződött. A szülők közül nagyon sokan érezték úgy, hogy segítő pillérei lehetnek a közösség kialakításában, a gyermekük személyiség- fejlődésében mennyit tehetnek.
A szülők, a gyermekek, az óvodák együtt készítették el a lampionokat, a világító tökfigurákat. Nagyon sok segítségek kaptak a szülőktől, ötleteket adtak, fúrtak, faragtak, ragasztottak. Talán többen itt döbbentek rá, hogy a közösség formáló ereje mekkora hatással van kicsikre, nagyokra egyaránt. Munkálkodásuk hatással van a város kulturális életére. A Szent Márton napot az adakozás ünnepének szerettük volna feltűntetni. Erkölcsi példaképet nyújtani mindenkinek. 
November 12-én délután 5 órakor kezdődött az ünnepség a Polgármesteri Hivatal mögötti téren, ahol 128 óvodás és kb. 500 szülő nagyszülő jelenlétében az óvodások Szent Márton legendáját dramatizálták. 
Ki is volt Szent Márton? Szent Márton 316-ban született Sabariában (ma Szombathely). Apja nyomdokait követve ő is katonatiszt lett s bejárta a római tartományokat. Egy este kilovagolt Amiens város kapuján és meglátott egy mezítelen koldust. A szegény öregember láttán nagyon elszorult a szíve. Lobogó, széles köpenyét hirtelen lekapta a válláról s kardjával kettészakította. Egyik felét a koldusnak adta és köszönetet sem várva elvágtatott. Éjszaka álmában megjelent Krisztus a kettészelt köpenybe burkolózva. Ő volt az, aki a koldus alakjában próbára tette Mártont. Ettől a naptól fogva nem akart többé katona lenni, hanem a szegények megsegítésére tette fel életét. Az ő nevéhez fűződik az első kolostor felépítése. 371-ben püspökké avatták a franciaországi Tours városában, azonban továbbra is nagy szegénységben, remeteként élt. 397-ben halt meg. Sírja mellé építették a Tours-i Dómot. Nevéhez különböző népszokások is fűződnek. Márton-napjával kezdődik a téli időszámítás. Korábban ezzel a nappal kezdődött meg a 40 napig tartó karácsonyi előkészület. A régi idők hiedelme szerint tilos volt mosni ezen a napon. Szokás Márton-napján ludat vágni. Ezen a napon kóstolják meg az újbort. 1886-tól Szent Márton nagylelkűségére emlékeznek november 11-én sokfelé a világban. Őt ünneplik lampionos körmentettel, és édes süteményekkel ajándékozzák meg egymást az emberek. 
Az óvodák ablakaiban ilyenkor természetesen a díszes befőttes üvegekben égő gyertyák fokozták az ünnepélyességet. Az udvarokban tökből készült lampionok világítottak. Sok-sok elekinek nyújtott maradandó emléket a műsor, melyben felhangzottak a német nyelvű óvodás énekek is.
Gratulálunk a szervezőknek, szülőknek, gyermekeknek, akik hozzájárultak városunk kulturális életének színesebbé tételéhez.
Lantos Mihályné

Könyv született
“A Népművészet táncos mesterei” címmel látott napvilágot ez évben az Európai Folklór Központ, a Hagyományok Háza, valamint a Magyar Tudományos Akadémia Zenetudományi Intézete közös kiadványa.
Önmagában ez nem is volna annyira fontos hír itt, Eleken, ha nem tartalmazná az országban 1953-2000 közötti évek sorában az eleki kitüntetett táncos mestereket is.
A könyv külső megjelenését tekintve - nagyon egyszerű. Mondhatnánk azt is, hogy annyira egyszerű, sallangmentes, mint maga a népművészet. Csak annyi díszt visel magán, amennyire önmaga kifejezéséhez szüksége van. Tartalma viszont nagyszerű, ugyanannyira, amennyire csak a népművészet, a népművészek képesek. Olyan..., olyan nagyon önmagát adó! Tisztán és őszintén!
A feltárt időszak 47 esztendeje alatt az országban /!/ - tudhatjuk meg a könyvből - mindössze 49 fő kapta meg a “Népművészet Mestere” kitüntetést. Ha meggondoljuk, hogy a 49 főből 3 fő eleki, akkor igencsak büszke lehet kisvárosunk ezekre az emberekre, nevezetesen: Gál Györgyre /sz. 1932./, Szabó Péterre /sz. 1935./, és Botás Pálra /sz. 1927./, román néptáncosokra!
Nem kell különösebben a táncművészetekhez értőnek lenni ahhoz, hogy eligazodjunk a legkülönbözőbb táncdialektusok között, mert a könyv ehhez kiváló módon ad eligazítást az egy-egy mester által képviselt terület, vidék vagy tájegység, avagy nemzetiség képviselőjeként, fotókkal gazdagon illusztráltan, a mesterek rövid életrajzának leírásával.
A könyvet kezünkbe véve csak elismeréssel szólhatunk a szerző-szerkesztő páros - Felföldi László és Gombos András - rendkívül gondos, alapos feltáró munkájáról.
Ugyancsak elismerés és köszönet illeti a könyv megjelenését támogató, segítő alapítványokat, intézményeket: Országos Tudományos Kutatási Alapprogram, Nemzeti Kulturális Alapprogram, Nemzeti Kulturális Örökség Minisztériuma, Európai Folklór Központ, Hagyományok Háza, MTA Zenetudomáyi Intézet.
A könyv bizonyos értelemben a 24. órában született, mert most még élnek a mesterek, s akik már nem, akkor azok a kortársak, akik még hiteles adatközlők lehettek /lehetnek/ az ő munkásságukat illetően.
Ajánljuk mindenkinek a köny- vet szíves figyelmére!
T.R.K.

Újabb elismerés
Bágy Györgyöt - Gyurit határainkon belül és határainkon kívül is sokan ismerik. Sok mindent tudunk róla, tudjuk, hogy sokoldalú ember. Közel 40 éve táncol, rádiós riportokat, TV műsorokat készít, mellékesen a szakmájában is dolgozik, sírköveket készít.
2001. október 21-én a Szegedi Körzeti Stúdió Szerkesztősége megkereste, hogy szeretnének vele riportfilmet készíteni. Ehhez az elhatározáshoz nagyban hozzájárult az az esemény, amely növelte sikergyűjteményét. A romániai Muntele Ginan július 21-22-én megrendezett fesztiválon (melynek “leányvásár” volt a neve) Eleket 8 pár képviselte, (köztük volt termesztésen Gyuri is) idősek és fiatalok egyaránt.
Csodálatos környezetben 600 fellépő mutatta be tudományát a kb. 20.000 nézőnek. Az Elekieknek óriási sikerük volt. A román televízió legismertebb riportere, aki a hagyományőrzés területén dolgozik, elmondta, hogy szeretne riportot készíteni az elekiekkel, megismerni szokásaikat, életüket. A bemutatására november 7-én került sor. A film készítésekor különböző helyszíneken jártak, minden oldalról bemutatták az MTV 1-es műsorán, majd később szóban ismételték. Az Elek TV is bemutatta. Élete jelentős állomásának tekinti ezt a filmkészítést, hiszen úgy érzi, hogy csak olyan emberekről szoktak filmet készíteni, akik tettek is valamit. 1997-ben Fülöp Ferenc díjat kapott. Terveiről faggatva elmondta, hogy amíg az egészsége engedi, folytatni fogja a hagyományőrzést. Szeretné folytatni “A régi mesterségek nyomában” című műsor szerkesztését is.
Szíve vágya, hogy úgy, mint régen, nemzetiségi tánccsoport működjön a Művelődési Központban. Itt minden nemzetiség képviseltetné magát - ettől függetlenül a kisebbségek saját berkein belül működtethetnének tánccso- portokat. Ilyen érdeklődés a néptánc iránt talán soha nem volt! A Művészeti Iskola végzősei, aki itt maradnak Eleken, a Művelődési Központ- ban folytathatnák tovább tánctudásuk továbbfejlesztését. A jövőben a Szegedi Románnyelvű Rádió részére Bauer Ádám szerkesztővel a “csúfnevek”, a ragadványnevek eredetéről készítenek anyagot. Tele van tervekkel, otthon kazetták sokasága között él, minden fellépésről magnó- és/vagy videokazetta örökíti sikereit. A családban is vannak folytatók, akik öregbítik a “Bágyok” tánctudását. Fiával is gyakran együtt dolgoznak az Elek TV műsorának szerkesztésében.
Gratulálunk sikereidhez!
Lantos Mihályné

Emléktáblát avattunk
Az eleki Cigány Kisebbségi Önkormányzat nagyszabású ünnepséget szervezett 2001. november 7-én a Lökösházi úti Közösségi Házban. Emléktáblát avattak Kovács Antal tiszteletére, akit a cigányság úttörőjének emlegetnek. Drágos József, az eleki Cigány Kisebbségi Önkormányzat elnöke nyitóbeszédében méltatta eredményeit, amely hozzájárult a romák kulturális, szellemi értékeinek fennmaradásához, fejlődésük, társadalmi beilleszkedésük segítéséhez. Megköszönte az önkormányzat és az alapítvány támogatását. Az ünnepségen jelen volt Csongor Anna az Autonómia Alapítvány igazgatója, Árgyelán György a Békés megyei Közgyűlés Nemzeti és Etnikai Bizottságának elnöke, a Békés Megyei Cigánylakosok Egyesületének elnökségi tagjai, a cigány önkormányzatok vezetői, képviselői és számos, más, illusztris vezető, képviselő. A jelen lévők megkoszorúzták az emléktáblát, melyen ez a felirat áll:
“Elismerésül a cigányság felemelkedéséért.”
Az ünnepség méltóságát emelte a Nyugdíjas Klub énekkarának előadása Aradi Zsolt vezetésével, és a 4. c. osztály tanulóinak műsora (osztályfőnök Lempert Lászlóné, Kallóné Balogh Ágnes)
Lantos Mihályné

Dobogós kolbászkészítők
A közelmúltban Békéscsabán bonyolították le a mind nagyobb népszerűségnek örvendő Kolbászfesztivált. Az ifjúsági csapatok kategóriájában az eleki Mezőgazdasági és Ipari Középiskola együttese is képviseltette magát, és nem is akárhogyan, hiszen a 23 csapat vetélkedőjében az előkelő második helyet szerezte meg. A siker hátteréről Zsok Ágostonnét, az intézmény szakmai igazgatóját kérdeztük meg, aki örömmel teljesítette kérésünket.
Zsok Ágostonné egyebek mellett elmondta, hogy a vendéglátós kollégák nagy gondban voltak a csapatösszeállítást illetően, hosszas tépelődés, mérlegelés után a következő összetételű csapat képviselte az iskola színeit: csapatkapitány: Dézsi István szakoktató, a csapat tagjai: Kubik Sándor 12/B, Sólyom Lajos 12/B, Berényi Brigitta 11/B, a csapat segítője: Kalcsó Zita 11/B osztályos tanuló. A töprengés a csapatösszeállítással koránt sem ért véget, hiszen az érintettek jól tudták, hogy versenyfeladatként kolbászt és töltött káposztát kell készíteni, illetve feltálalni. Tudnivaló, hogy az étkek elkészítésében minden csapat a “szívét” is egy kicsit beleadja, ezért a siker érdekében valami plusz szükségeltetik. Ez a plusz az idén a citromos kolbász elkészítésében valósult meg. A békéscsabai Kereskedelmi és Vendéglátóipari Szakiskola kitűnő házigazdának bizonyult, minden tőle telhetőt megtett annak érdekében, hogy a siker ne rajta múljék. A zsűri elnöki szerepét Benke László, a népszerű Laci bácsi töltötte be. Mondani sem kell, hogy milyen felemelő érzés volt hallani az iskola nevét az élmezőnyben az eredményhirdetéskor. A siker természetesen közös, külön gratuláció illeti Dézsi Istvánt, elismerés jár Emődi Ágnes és Abonyi Rita tanárnőknek, akik az előkészületi munkában, valamint a lebonyolításban is részt vettek. Az intézmény kollektívája őszintén reméli, hogy az elkövetkezendő megmérettetéseken is sikeresen szerepelnek az eleki tanulók.
B.N.

Megáldott kenyeret osztottak a híveknek
Az eleki Római Katolikus Egyházközség keretén belül tevékenykedő Karitász csoport kezdeményezésére az elmúlt esztendőben, első alkalommal megáldott kenyeret osztottak szét a hívek körében az Erzsébet napi szentmisén. Ez az idén megismétlődött, amelyet a szervezők hagyományossá szeretnének tenni - tudatta az Eleki Krónikával Strifler Ádámné, az eleki Karitász csoport vezetője. A kezdeményezés nem véletlenül történ Szent Erzsébet napján, hiszen többek között tudni kell róla, hogy őt a Karitász védőszentjeként tisztelhetjük. A Testvéreink a szentek című könyvben vele kapcsolatban ezt olvashatjuk: „Fogadalommal kötelezte magát, hogy semmit sem eszik abból, amiről nem bizonyos, hogy nem az alattvalóktól vonták el igazságtalan módon.”, vagy „Az 1225-i éhség idején megnyitotta a grófi kamrákat és csűröket, hogy a szegényeket táplálják.”
Az eleki Római Katolikus templom a hívek körében szétosztott megáldott kenyeret a helyi Time Bt. adományozta, melyet ezúttal is megköszönnek a hívek.
B.N.

Könyv születik
az Eleki Román Hagyományőrző Néptáncegyüttes történetéről.
Ez évben a Muharay Elemér Népművészeti Szövetség az UNESCO keretein belül “Élő emberi örökség” elnevezéssel nemzetközi program-pályázatot hirdetett meg. Ebben azok az egyedi tradicionális kultúrával rendelkező települések szerepelhetnek, amelyek hagyományai, népművészete feltárt, s az együttes, a köréje szerveződő közösség ennek a hagyománynak a feltárásával, megtartásával, továbbadásával évtizedek óta foglalkozik. 
Nem kis feladatot jelent a hagyományőrző együttesek munkájának dokumentálása, de mindannyiunk érdeke, hogy az Eleki Román Hagyományőrző Együttes /jogelődei és jogutódai/ bekerüljenek a világörökség nyilvántartott értékei közé. Ennek a kiírásnak szeretne megfelelni a már kéziratában, fotókkal és egyéb dokumentációkkal a kiíróknak leadott pályamű, melyet Topa Sándorné állított össze. A megjelenés magyar-angol nyelven a jövő évben várható.
T.R.K.

Biotermesztés elméletben és gyakorlatban
“Csak természetesen!” - vallottam mindig is. E félmondat az élet valamennyi szeletére vonatkozik. Riadozva kapkodtam a fejem, amikor mindennapi életünkben egyre jelentősebb mértékben elterjedt a megsemmisíthetetlen anyagok tömege, mint például a nejlon. A nejlon elégetéséből keletkező végtermék komoly rákkeltő anyag az ember életében. Bizton állítható: a tömkelegével elföldelt társa sem terem virágot az emberiségnek! A téma szerteágazó és folytatható. Az élelmiszereink előállítása, tárolása, tartósítása, csomagolása is bővelkedik a nem kívánt anyagokban. Az emberek, felismerték e folyamat tarthatatlanságát és a tendencia megváltoztatására törekszenek. Például a biogazdászok.
A téma feltérképezésére nem kellett nagy utat megtennünk, hiszen az eleki Mezőgazdasági és Ipari Középiskola, Zámbó András igazgatóval az élen, szívügyének tekinti az ökológiai termesztést. Az igazgató úr a téma ökológiai hátterét, nemzetközi megítélését ecsetelte: a biotermesztés az 1980-as évek végén Nyugat-Európában kezdett elterjedni. Az agyonkemizált termőföldeken már nem lehetett a hozamokat a végtelenségig növelni, ráadásul a mezőgazdasági “műtermékek” a vevőket már nem csábították vásárlásra. Az emberek kiéheztek a természetes úton előállított élelmiszerekre. A biológiai gazdálkodást nevezhetjük ökológiai gazdálkodásnak is, melynek elsődleges célja az aktív környezet- és egészségvédelem. A mozgalom már az 1920-as években bontogatni kezdte szárnyait, komolyabban azonban csak az 1960-as években irányult a figyelem a Római Klub jóvoltából a természeti erőforrások kiaknázására. Az egyre katasztrofálisabb környezetszennyezéssel és a kiútkereséssel a Fenntartható Fejlődés Eszméjével egyre nagyobb tömegek ismerkednek. A káros környezeti hatások következtében egyre gyakrabban fordulnak elő a daganatos megbetegedések. A csontritkulás népbetegség lett, okai nagy mértékben a környezetszennyezés számlájára írhatók, ugyanis a talaj elsavanyodásával a kalcium és a magnézium a növények számára felvehetetlenné vált. Az ökológiai gazdálkodás másik célja a vidék munkaerő megtartó képességének fenntartása illetve növelése, másrészt tudatformálás, mely életforma- változással is együtt járhat. Európában jelenleg mintegy 1,5 millió hektáron folyik biológiai gazdálkodás. Az Európai Unióban csak ez a gazdálkodási forma jelenthet kibúvót a szigorú, a gazdálkodás minden területét szabályozó kvóta rendszer alól. Ma már ez a termesztési mód is összehangolt és szabályozott. Magyarország 1987-óta tagja az IFOAM-nak, a Biogazdászok Nemzetközi Világszövetségének. A világszervezet az Európai Unión kívüli országok közül mindössze öt államot vett fel tagjai közé. A Biokultúra Egyesület okmányait és igazolásait az egész világon elfogadják.
Valójában mit is jelent ez a biotermesztés? Alapja az élő és a megfelelő tápanyagtartalmú talaj. Mindig annyi szerves anyagot, makro- és mikroelemet kell a talajba visszajuttatni, amennyit a növénytermesztéssel kivettünk. Csak a humuszban gazdag, de egyensúlyban lévő tápanyagtartalommal rendelkező, élő, egészséges talaj tudja biztosítan, hogy a növényzet, s rajta keresztül az állat, majd az élelmiszerlánc utolsó tagja, az ember is egészséges legyen. Írott és íratlan szabály, hogy a biotermesztő nem használ szintetikus úton előállított növényvédő szert és műtrágyát. A szerves trágyára is szigorú előírások vonatkoznak, csak abban az esetben lehet talajjavítási és tápanyag-utánpótlási célból használni, ha a trágya igazolhatóan nem tartalmazza az ökológiai gazdálkodásban tiltott szerek maradványait. Előírások vonatkoznak a vetésforgóra is. Két egymást követő évben ugyanazt a növényt ugyanarra a területre nem szabad vetni. A nitrogénfogyasztó és nitrogéngyűjtő növények váltásához a vetésforgóba 15-20 százalék pillangós növényt feltétlenül be kell iktatni. Hasznos lehet a váltógyepek szerepeltetése is. Azonos betegségekre és kártevőkre érzékeny növényeket egymás utáni évben ne termesszünk. Minden lehetséges eszközzel törekedni kell a víz és a szél okozta erózió csökkentésére.
A Biokultúra Egyesület a biogazdálkodásban csak azokat a készítményeket engedi alkalmazni, melyek rendelkeznek Földművelésügyi és Vidékfejlesztési Minisztérium forgalomba hozatali engedéllyel és szerepelnek a standard vagy Európa Unió biotörvényben.
Megyénkben már egyre növekvő tábora van a biotermesztésnek. Békés városában pedig egy lelkes és nagyon aktív csoport próbálgatja s egyben műveli is ezt a nagy jövő előtt álló termesztési módot.
A biológiai gazdálkodással Magyarországon az 1990-es évektől kezdtek el komolyabban foglalkozni. Kezdetben a gazdálkodás kellő szakmai ismeretek nélkül, amatőr kiskerti módszerekkel történt. Az iskolarendszer mind a mai napig nem reagált a folyamatra. Az eleki Mezőgazdasági és Ipari Középiskola felismerve a jelentkező igényt 2001. szeptemberétől - országosan elsőként - beindította az iskolarendszerű felnőtt biogazdaképzést. A kezdeményezés megfelelő érdeklődést váltott ki országszerte, a beiratkozás is ennek függvényében történt. Az oktatás tantárgyi szerkezete az előírásoknak megfelelő, a programban elhivatott szakemberek oktatnak, többek között az Amerikai Egyesült Államokban végzett Vadász Csaba biológus, vagy a kitüntetett diplomával rendelkező Faragó Attila. Az eleki középfokú oktatási intézményben egyébként nem csak beszélnek a biogazdálkodásról, de a gyakorlatba is átültetik az elméletet. E célt szolgálja az iskola kertésze, valamint a 40 hektáros szántóterület megművelése is, a Biokontrol Hungary Kht. ellenőrzése mellett. A termelés jelenleg a másodéves átállásnál tart. A kezdeti nehézségek a terméshozam viszonylagos csökkenésében jelentkeztek. Szintetikus úton elállított műtrágyát nem használnak, helyette az állattenyésztés során nyert szerves trágyát hasznosítják. A kisebb terméshozam különösebben nem aggasztja az iskola szakember gárdáját, hiszen tisztában vannak a azzal, hogy az így termelt nyersanyagok egészségesen kerülnek a konyhára, majd pedig a tanulók tányérjára. Az eleki Mezőgazdasági és Ipari Középiskola tagja a Biokultúra Egyesületnek, segíti a kistér- ségben működő kisszervezetek munkáját, sokszor közösen írják meg pályázataikat, emellett rendezvényt tartanak, illetve részt vesznek a szakmai szervezetek munkájában.
B.N

A művelődési központ hírei
A “Reibel Mihály” Városi Művelődési Központ a közelmúltban adott otthont a Mozgáskorlátozottak Napja alkalmából az eleki érintettek részere szervezett összejövetelnek. Ezen a Mozgáskorlátozottak Egyesülete gyulai központjának elnöke is részt vett, valamint városunk polgármestere - Kecskeméti János. A beszámolókat, tájékoztatókat követően gyermek néptáncegyüttes, a nyugdíjasok kórusa adott kedves, szép műsort. Ezután - a korábban megszokott étkektől eltérően - töltöttkáposztás ebéden látták vendégül a sorstársakat Kecskeméti Mihályné, Marika kedvesen kínáló , jó étvágyat kívánó szavai mellett.
Bizonyára többen emlékeznek még a nyáron igencsak jól sikerült, a művelődési központ által rendezett képzőművészeti táborra. Annak idején lapunk hírt adott erről, ugyanakkor jeleztük, hogy az ott született alkotásokból a későbbiek során kiállítást is rendeznek. Ez megvalósult. A Polgármesteri Hivatal dísztermében került első alkalommal sor az alkotások bemutatására, ezt követően az általános iskolában láthatóak majd. Ezek között szép számmal megtalálhatjuk a gyermekek által készített agyagfigurákat, origami /papírhajtogatási/ figurákat és egyebeket.

A művelődési központ által meghirdetett, - az Elek Városi Televízióban is olvasható - kiscsoportos foglalkozások közül már beindultak az agyagozó-, gyermek képzőművészeti-, origami-, aerobic tanfolyamok, szakkörök. Az érdeklődőket azonban továbbra is szeretettel várják!

Újszerű kezdeményezésként könyvelhetjük el - talán hagyományteremtőnek is szánták - az ez évben november 24-ére kitűzött Vállalkozók Bálját. A rendezvény azonban - sajnos - érdeklődés hiányában elmaradt.

November 28-án nyílik meg és december 13-áig tart a “Békés Megye 1000 éve” című kiállítás a művelődési központban, melynek keretében fotókon, könyveken, egyéb tárgyakon és eszközökön keresztül ismerhetők meg megyénk 1000 esztendejének történései, jelentősebb eseményei. A megnyitóra november 29-én délután 5 órakor kerül sor, ahol megnyitó beszédet mond dr. Szelezsán Róbert. Természetesen ebben a megyei kiállításban Eleknek is helye van, mintegy 5-6 Elekről készült fotó gazdagítja a kiállítást, melynek fő rendezője a Békés Megyei Múzeum.

A decemberi napokra előre tekintve lapunk megtudta, hogy december 4-étől 14-éig tüdőszűrő vizsgálatoknak is helyt ad a művelődési központ. Az egyéb hirdetményeken - Elek Városi Televízió, plakátok - keresztül a lakosság tájékoztatást kap a napi vizsgálatok időpontjairól.

Ugyancsak hagyomány- teremtő szándékkal rendezik meg a művelődési központban most első ízben a “Lovas Bált” december 14-én, pénteken este 7 órától. Kíváncsian várjuk, hogy miben tér majd el az egyébként megszokott bálaktól, milyen jellegzetességeket, jellemzőket hordoz majd ez a rendezvény, amely alapot, hagyományt teremthet a mostanára már igen szép ígéretekkel kecsegtető lovas kultúrának Eleken.
T.R.K
Svéd áttelepülôk
Az eleki Római Katolikus Plébánia levéltára fényképekben is igen gazdag. A minap egy igen érdekes, történelmi kuriózumnak is számító felvételt találtunk ott. Mivel a fotót Wagenhofer Ede egykori eleki plébános /1911-1997/ feliratozta, utólag mi is felidézhetjük az akkor történteket.
Ezek után nézzük közelebbrôl a tényeket! A fényképet 1929. július 29-én készítette valaki a lőkösházi vasútállomáson /Akkor Elekhez tartozott, és csak Trianon óta határállomás is!/, amikor Dr. Csepregi Imre pápai kamarás, kerületi esperes, eleki plébános /1913-1931/ fogadja az azon a napon a határon megálló, hazájukba visszatelepülô svédeket.
Azt is tudjuk még, hogy pontosan 882 svéd polgárt szállított az a szerelvény, amely megállt egy rövid idôre a magyar határon. /Ezek a svédek Dél-Oroszországból érkeztek./ A fotó azt a pillanatot is megörökítette, mikor Csepregi plébános magyar és német nyelven köszöntötte a visszatelepülőket. A svédek valószínűleg tudtak németül, mert a két világháború közötti idôszakban Közép-Kelet-Európában a francia után a német volt a második idegennyelv, az angol csak 1945 után lett igazán idegennyelv mindenütt.
A felvétel központjában az akkori plébános áll, korabeli szokásnak megfelelôen kalappal, de mintegy a “vendégek” iránti tiszteletbôl, kezében tartva. Nem tudjuk, ki lehet a tôle jobbra álló /svéd ?/ tiszt. Érdekes, hogy ô is a kezében fogja a sapkáját, bal karján pedig fehér karszalag van. /Népszövetségi megbízott?/ A plébánostól balra áll egy svéd vagy magyar civil, szintén fehér karszalaggal, kezében kalappal, sétapálcával. A háttérben fiatal lányok állnak fehér blúzban. Lehet, hogy elekiek? Összefoglalva: a bemutatott fénykép segítségével egy olyan eseménynek lehetünk tanúi utólag, ahol a “kisemberek” a főszereplők, ahol a kölcsönös tisztelet, a szeretet az uralkodó. Trianon óta pl. a magyarok nagyon is tudják, mit jelent áttelepülni, menekülni...
Az mindenképpen az eleki plébános dicsôségére válik /vált/, hogy tudott idôt szakítani ezekre a visszatelepülô svédekre, akik valószínűleg Oroszországban is evangélikusok voltak, és akikben, az átmenetileg hontalanokban is embereket látott, nem pedig pl. a vallási különbséget!
Érdekes lenne pl. azt is megtudni, hogy mi lett ennek a 882, Svédországba áttelepülô további sorsa. Most is egy kicsit furcsának tűnik az a kérdés, mikor, hogyan érkeztek svédek Oroszországba. A rendelkezésünkre álló szakirodalom alapján / Pl: Závodszy Géza: Svédország. Bp.,1979. 241 o., illetve a többek által írt Skandinávia. Bp.,1989. 946 o. / erre is szeretnénk válaszolni.
Az óorosz krónikák szerint a Kijevi Ruszt három normann vezér alapította. Svédország III. Gusztáv Adolf /1611-1632/ uralkodásától számítható nagyhatalomnak, ekkor lett pl. svéd birtok a Baltikum, de ettôl számítható az oroszokkal szembeni ellenségeskedés is. Ebbôl a háborús idôszakból akkor az oroszok jöttek ki gyôztesen, hisz pl. IV. Gusztáv Adolf 1809-ben elveszítette Finnországot, és amely csak 1917-ben lehetett ismét független. A Szovjetunió 1939-1940-ben meg akarta hódítani, de szerencsére nem sikerült. Az oroszokat az akkori törvénytelen hatalom legnagyobb “dicsôségére” még a Népszövetségbôl is kizárták!
Lehet, hogy a Lőkösházán megálló svédek ôsei is már több száz év óta éltek Oroszország azon részein, amelyek egykoron a svéd koronához tartoztak, de lehet az is, hogy azoknak a svédeknek a leszármazottaik, akiket valamelyik orosz cár hívott be, mert szükség volt a szakértelmükre. / Pl. : Alfred Nobel (1833-1896) is az akkori Szentpéterváron nevelkedett, és csak 30 éves korában tért vissza Svédországba!/
Vajon miért hagyták ott egykori hazájukat az áttelepülôk? Milyen elôzmények után érkeztek a magyar határra? Erre sem lehet egyértelműen válaszolni. Lehetséges válaszként álljanak itt a tények:
1928-ban Sztálin /az SzKP fôtitkára: 1922-1953-ig/ bejelentette a mezôgazdaság kollektivizálását, így pl. azok is “kuláknak” számítottak, akik 1917 után kaptak földet! /Ez történt Magyarországon is 1949 után!/ 1930 elején több mint 2000 parasztfelkelést fojtottak el. Több millió paraszt a gulagokon pusztult el! 1932-1933-ban csak Ukrajnában 5-6 millió ember halt meg éhínség következtében. A világ egykori éléstára volt itt egykoron!
Ha csak ezeket nézzük elmondhatjuk, hogy a dél-oroszországi svédek /egésze ?/ jól mérték fel helyzetüket ebben a negatív irányba megváltozott világban, és úgy döntöttek, nem kérnek ebbôl a sztálini “paradicsomból”, inkább az ôshazát választják a maradás helyett. Ezzel az áttelepüléssel legtöbbet az akkori Szovjetunió veszített, de akkor úgy látszik, ott “kicsire” nem adtak!
Mivel ezt a témát elég érdekesnek tartottuk, úgy döntöttünk, hogy további anyagot keresünk a világhálón. Remélve azt, hogy sikerrel járunk, nagy kedvvel kezdtünk hozzá a kutatáshoz, de sajnos csalatkoznunk kellett! Valószínűleg elég “periférikus” eseményrôl van szó, ezért nincs rajta az interneten sem, vagy pedig úgy “eldugták”, hogy mi nem tudtuk megtalálni. Azt is elmondhatjuk még, ebben az évben egy svéd könyvvásáron az egyik szenzáció volt /a Kossuth Rádió szerint/ az egy Dnyeper menti svéd család életét bemutató könyv.
Mindentôl függetlenül úgy érezzük, egy olyan történelmi eseményt tudtunk bemutatni, amely a históriai párhuzamok miatt érdekes lehet a mai olvasó számára Eleken is.
Rapajkó Tibor

Szemelvény a papírgyűjtésről
Azon a bizonyos szombati napon - az 1956-os forradalom és szabadságharc évfordulójának küszöbén - az időjárás kellemetlen volt: ködös, erősen felhős, esőre álló, emellett hűvös is volt. Azon a szombati napon számos intézményben munkanapot tartottak, így volt ez az általános iskola esetében is; a tanulók papírgyűjtési akción vettek részt.
Időről időre egy-egy kisebb létszámú csoport papírhulladékot tartalmazó kis kocsit tolt maga előtt vagy húzott maga után. Azok, akik nem rendelkeztek ilyen fuvaros alkalmatossággal, azok kerékpáron szállították a papírkötegeket. Hirtelen akkor és ott az jutott az eszembe, hogy lám, a feljövő nemzedék tagjai milyen szorgalomasak, nem csak a szórakozásnak élnek, nem kerülik a munkát. Megpróbáltam néhányukat szóra bírni. Egy négytagú kerékpáros csoport viszonylag gyors egymásutánban háromszor is elviharzott mellettem. Legközelebbi találkozásunkkor megszólítottam őket. Kérésemnek örömmel tettek eleget, majd szépen, sorban a nevüket is megtudtam: Szabó Flóra, Ale Éva, Botás Bianka és Ficzere Imre, valamennyien az általános iskola 5. a osztályos tanulói.
- Hogyan készültetek fel erre a papírgyűjtési akcióra? - indítottam el beszélgetésünket.
- Lényegében már három hete megtettem az első lépéseket - mondta Bianka. Ezek otthon történtek meg, feltérképeztem és összegyűjtöttem a háztartásban fölöslegessé vált papírt. Megítélésem szerint a halmaz összmennyisége mintegy 10 kilogramm súlyú volt.
- A mai nap történéseit hogyan lehetne távirati tömörséggel összefoglalni? - kérdeztem.
- A mai gyűjtési akció délelőtt 9 óra körül kezdődött - mondta Éva. Négytagú csapatunk többek között felkereste az orvosi rendelőt, a polgármesteri hivatalt, valamint az OTP-t. Munkánk csak részben hozott eredményt: meglehetősen kevés papírt gyűjtöttünk. Az említett helyekre valószínűleg későn érkeztünk, iskolatársaink megelőztek bennünket.
- Most 11 óra van és máris megállapítható, hogy elmaradtunk a tervezettől - állapította meg Flóra. Pedig igyekeztünk minden tőlünk telhetőt megtenni a minél jobb eredmény érdekében, és ehhez a lakosság is pozitív módon viszonyult, szóval nem értem, hogy miben rejlik a hiba...
- Mégis, hogyan tetszik nektek ez a papírgyűjtés? - próbáltam elhessegetni a sötét fellegeket.
- Nagyon tetszik az akció - összegzi társai véleményét is Imre. Mint említettük, idejében felkészültünk rá és örömmel végezzük. Az ötödik alkalommal veszek részt a papírgyűjtésben, a legjobb eredményt tavaly értem, értük el.
- És mire fordítjátok a hulladékpapír ellenértékét? - kíváncsiskodtam tovább.
- Elsősorban az osztályközösség pénzét gazdagítja - mondta Éva. Azután e pénzből több mindenre is jut: többek között kirándulásra, fagyizásra vagy tanszerek vásárlására.
- Az elmúlt esztendőben az osztályunk a 3-4. helyet szerezte meg, e sikerből valamennyi osztálytársam derekasan kivette a részét - fogalmazott Bianka.
És mivel kérdéseim között egyre hosszabb szünetek húzódtak, Imre célratörően, találékonyan oldotta meg a helyzetet, mert így szólt: - Igyekezzünk gyerekek, mert 1 óráig még maradt időnk arra, hogy az eddigi papír- gyűjteményünkhöz újabbakat csatoljunk. A három osztálytárs azonnal megszívlelte Imre ajánlatát, mert gyorsan kerékpárjaikra pattantak és sietősen eltávoztak következő uticéljuk felé...
B.N.

Felhívás
Az eleki Mezőgazdasági és Ipari Középiskola egyik fő képzési profilja a vendéglátóipari szakmák oktatása. Az iskola korszerű oktató bázisa mellett egy olyan gyűjteményt szeretne létrehozni, melyben Elek és környéke konyhatörténeti eszközei kerülnének bemutatásra.
Az iskola szakmai munkaközössége kéri azokat az eleki lakosokat, akik rendelkeznek régi és használaton kívüli konyhai eszközökkel, felszerelésekkel, bútorokkal, azokat térítés nélkül iskolánknak átadni szíveskedjenek.
Az összegyűjtött anyagból feldolgozás után állandó kiállítást szeretnének létrehozni. A tárgyak mellett az adományozók neve minden esetben feltüntetésre kerül.
Köszönettel: Zámbó András, igazgató

A fehér kaucsuklabda varázsa
- avagy városunkban is asztaliteniszezhetnek az általános iskola tanulói.
Az általános iskola keretében működő DSE programja az elmúlt (2000/2001-es) tanévtől új sportággal, az asztalitenisszel bővült. Azóta folyamatosan egy lelkes csoport bontogatja szárnyait, pedig csak hosszas és kitartó győzködés után kapott zöld jelzést. A fehér kaucsuklabdával űzött sportágról nagyon nehéz címszavakban értekezni. Leszögezhető: kulturált egyéni sportág, amelyet kulturált helyszínen, feltételek között játszanak, az eredményességhez pedig három dolog szükséges: munka, munka és munka. A fiatalok döntő többsége, ha nincs más lehetőség, a labdarúgást választja. Magam is végigjártam ezt az utat, de nekem szerencsém volt, mert barátomnak tudhattam Nagy Frigyest, és ő - többedmagammal - “beoltott” bennünket a ping-pong szeretetével. Friciről egyébként szinte lehetetlenség tárgyilagosan beszélni, hiszen benne összpontosult az élet európai kultúrszinttel. Ezúttal egy róla (is) szóló, történetet osztok meg a kedves olvasóval:
Vajdaságban Ada a maga 12 ezer lakosával, országos viszonylatban csak egy kisvárosnak minősült. A sport terén azonban metropolisszá vált, sokféle sportág közül választhattak a fiatalok, így labdarúgást, kézilabdát, kosárlabdát, lovaglást, sakkot, birkózást, tekét, majd a 70-es évek elejétől asztaliteniszt. Frici édesapja, Kenyeres Ferenc barátjával megalapították az asztalitenisz-szakosztályt. A célkitűzések mércéje nem volt alacsony: mindenkiből a legtöbbet kihozva országos viszonylatban eredményeket elérni. Természetesen ennek a klubpolitikának voltak negatív kisugárzásai is, ugyanis a legtöbb fiatal ugyan szeret sportolni, de nem keményen dolgozni. Csak úgy a langyos vízben álldogáni, és “majd csak lesz” alapon odaállni az asztalhoz. Ezért elég sokan csak rövid ideig látogatták az edzőtermet. Azok viszont, akik maradtak, keményen dolgoztak és természetesen ki előbb, ki ké- sőbb hozta is a várt eredményt.
Frici kezdetben játékosként szerepelt, de hamarosan rájött, hogy lába engedetlensége miatt nem érhet el számottevő eredményt, ezért gyorsan és radikálisan döntött: ütőjét az edzői székkel váltja fel. A gyakorlati tudnivalókkal párhuzamosan az elméleti tudásra fektette a hangsúlyt, a hazai folyóiratok mellett a külföldieket is rendszeresen járatta és tanulmányozta. Az egyik ilyen szaksajtó Svájcból érkezett és német nyelven íródott. A gimnáziumban egy osztályban koptattuk az iskolapadot, ahol - finoman fogalmazva - nem törtük össze magunkat, a kampón (egyes) kívül minden más jegyet, osztályzatot értékeltünk. Németből sem álltunk tudásunk magaslatán, de azért megkaptuk az átmenő osztályzatot.
Egyszer barátom szorgalmasan olvasgatott egy német nyelvű szaklapot, nővére pedig, aki mellesleg német szakvizsgával rendelkezett, érdeklődött, hogy mit csinál, talán a képeket nézegeti? Nem, válaszolta Frici, olvasok. Te, németül? - így a nővére. Igen - hangzott a határozott felelet. Akkor fordíts nekem egy részt, kérte a nővére, és Frici olvasott, fordított, olvasott, fordított... Hát igen. Az “életnek” nem tanulta meg a német nyelvet, az asztaliteniszért igen.
Amikor átvette a csapat edzői irányítását, egyszer egy országos jellegű vetélkedőn megjelent a sportág minden számottevő játékosa, edzője. A játszmák szüneteiben kötetlen beszélgetésekkel múlatták az időt. Ekkor Frici olyan kijelentést tett, hogy az adai csapat hamarosan feljut a sportág legmagasabb osztályába. Ez a kijelentés hatalmas megrökönyödést váltott ki. Olyan volt, mintha valaki közülünk azt mondaná, hogy ő lesz az amerikai elnök, természetesen elméletileg még ez is lehetséges, de gyakorlatban... Tudni kell, hogy a szlovénok, horvátok és a vajdaságiak a sportág nagyhatalmainak számítottak, de hogy az adaiak feljussanak a legjobbak közé?!
Az élet és a munka tovább haladt a maga útján. Az intenzív edzések hamarosan meghozták gyümölcsüket. Az együttes ekkor a harmadik vonalban szerepelt, de csak idő kérdése volt, hogy mikor lép előrébb. Már ekkor igazi, világbajnokságokon tapasztalható - vagy még ott sem - hangulat uralkodott az egyes mérkőzések alkalmával. A csapat számtalan olyan mérkőzést játszott, hogy az ellenfél gondolkodás nélkül aláírja a sima vereségről kiállított jegyzőkönyvet. Egy-egy balul elsült pont után hevesen csapkodta Frici a térdét, gesztikulált, a megnyert pontot követően pedig felhangzott az: ássszá! A viselkedése átragadt a teremben ülőkre is. Tomboltunk! A csapat pedig biztosan araszolgatott egyre feljebb és feljebb a táblázaton, végül az első helyig meg sem állt. A második osztályban csupán néhány évet töltöttek az adaiak. Lényegében ekkor kezdtem el tudósítással foglalkozni. Frici egyszer azt mondta, hogy a hatodik osztályban szereplő labdarúgócsapatról garmadával jelennek meg cikkek az újságban, a második vonalban szereplő asztaliteniszezőkről viszont szinte semmi. Ettől kezdve tudásom és tehetségem szerint írtam a csapatról. Utólag megállapíthatom, keveset tettem. A csapat az 1985/86-os versenyidényben elnyerte a bajnoki címet, ezzel jogot nyert a legjobbak társaságában vívandó selejtezőn való részvételre. Négy csapat közül csak egy juthatott tovább. Azon a nyáron még intenzívebben dolgoztak a fiúk. A fő vetélytárs a beográdi Partizan volt, amely játékosok megvásárlásával kívánta kivívni a továbbjutást. Sajnos, már a felkészülés alatt Frici sokszor rosszullétről panaszkodott, nem tudta, hogy mi lehet a baja, de a selejtezőt követően kilátásba helyezte az orvos meglátogatását. Az edzések végül zökkenő- mentesen zajlottak le, a csapat csúcsformába került. Frici állapota viszont napról napra romlott, ezért mindenki igyekezett lebeszélni őt a selejtezőn való részvételről, és helyette az orvoshoz küldték. Ő azonban hajthatatlan maradt, egyszerűen ott akart lenni fiai csúcsra érkezésekor. Elutazott. Játékosai mesélték, hogy ott már olyan gyenge volt, hogy gyakran elesett. Végül az adaiak veretlenül - a Partizant 5-1-re győzték le - jutottak a legmagasabb osztályba. Még azon a nyáron, augusztus 9-én Frici elhunyt. Így a szeptemberben kezdődő első bajnokin nem ülhetett a kispadra. A találkozó előtt, az egyperces néma tiszteletadáskor nem csak az adai, de a ljunljanai játékosok szemében is megjelent az elismerés könnye. Így tisztelegve a sportág felejthetetlen nagysága előtt. A megszerzett pontot követően elmaradt a már megszokott harsány kiáltás: ássszá!
Nem kétséges, hogy Frici az örök mező birodalmában is ütőképes asztalitenisz-csapatot verbuvált.
Frici öröksége tehát általunk él tovább és ez - jelenleg - az általános iskola asztaliteniszezői között ölt testet. Tanítványaimat arra kértem meg, hogy néhány szóban mondják el a fehér kaucsuklabdához fűződő kapcsolatukat, élményüket.
Pluhár László: - Az asztalitenisz számomra elsősorban jó, tartalmas szórakozást jelent, nem beszélve arról, hogy egyéni sportág, tehát csakis és kimondottan saját magunktól, illetve a befektetett munkától függ az eredmény. Egy éve járok rendszeresen edzésre és, ha majd “átléptem” az általános iskola küszöbét, akkor sem szeretnék felhagyni a sportág művelésével. A klubszerű munka előtt nem volt ütő a kezemben, az eltelt egy év viszont kimondatja velem: megszerettem az asztaliteniszt.
Buksa Sándor: - A ping-pong kitűnő kikapcsolódási lehetőséget nyújt számomra, egyben felkészít az életre is. Egy-egy játszma alkalmával számtalan feladatot kell szinte pillanatok alatt megoldani, például azonnal rá kell jönni arra, hogy az ellenfél miért szerez sorozatban pontot ellenünk és a múló idő tört részében változtatni kell stílusunkon. Ha nyerni szeretnénk. Odahaza már megpróbálkoztam a sportággal, nagyon tetszik.
Tóth Tamás: - Igen összetett, de “igazságos” sportágnak tartom az asztaliteniszt. Ahol csakis a tudás számít, szerencséből itt nem lehet megélni. A játékos szerencsétlenül elveszíthet egy-két pontot, az ellenfél szerencsének tudhatóan ugyancsak megszerezhet egy-két pontot, de mindez együttvéve is kevés a végső győzelemhez. Az i-re a pontot csakis az teheti fel, aki elvégezte az edzés gyakorlatait, és el is sajátította azokat. Szeptembertől kezdtem el az ilyen munkát, de máris elmondhatom: nagyon tetszik a sportág, szinte röpke pillanatoknak tűnnek az edzések hatvan percei. Kitűnő közösségi szellem tapasztalható a foglalkozásokon.
Vozár János: - Az asztalitenisz foglalkozásai kettős szerepet töltenek be szabadidőmben: a kellemest vegyítik a hasznossal. Hasznos, mert egy bizonyos szintre - tőlem függően - felhozhatom a ping-pong tudásomat, másrészt pedig mindezt kellemes, baráti körben tehetem meg. A jelenlegi állások szerint tudásom alapján a csoport felsőházához elegendő, de minden tőlem telhetőt megteszek annak érdekében, hogy ne találjak legyőzőre. Nekem is az a véleményem, hogy az asztalitenisszel hosszú éveken át, folyamatosan szeretnék foglalkozni. Csakis amatőr alapon gondolom mindezt.
Fábián István: - Az asztalitenisz edzéseken találkozom a barátaimmal. A sportág elsősorban azért tetszik, mert itt a győzelem elérésében nem játszik szerepet a szabálytalanság, a durvaság, mint más csapatjátékokban. Talán ezért is fogott meg igazán. Szeptembertől járok rendszeresen edzésekre, nagyon tetszenek a foglalkozások. A saját zsebpénzemből vásároltunk ütőt a szüleimmel.
Ottlakán Tibor: - Az iskolai foglalkozások során elég sok feszültség összegyülik az emberben. Ezek feloldására, levezetésére a sportolás a legjobb módszer, az asztalitenisz pedig ideális. Talán azért, mert kulturált körülmények között zajlik, itt ki van zárva az alattomosság, durvaság. Tetszik a sportág, amelyet már régóta ismerek és egy adott szinten művelek. Az edzések módot nyújtanak arra, hogy megfelelő tudásra tegyünk szert, amelyet aztán majd az egyes versenyeken, páros viadalokon kamatoztathatunk. Nem utolsó sorban: a sportág művelői között példaértékű közösségi szellemet ápolunk.
- audi -

Pályakép
Az új tanévtől, az eleki Mezőgazdasági és Ipari Középiskolában Kirilla Mária Terézia (magyar nyelv és irodalom, néprajz szakos előadó) személyében új tanerő gazdagítja a pedagógusi közösséget. Az érintettet kértük meg arra, hogy mutatkozzon be az Eleki Krónika olvasóinak. Kirilla Mária Terézia egyebek mellett elmondta, hogy a romániai Szatmárnémeti szülötte, a tanári diplomáját pedig a kolozsvári Babes-Bólyai Tudományegyetemen szerezte meg. Négy évvel ezelőtt érkezett Magyarországra; először a kiskőrösi általános iskolában dolgozott mint napközis nevelő, majd pedig Gyulára került, kollégiumi nevelőnek, 2000. december 1-jétől pedig a békéscsabai ortodox egyház keretén belül működő Credo Alapítvány munkatársa volt. Ezt követően a folyó év szeptemberétől az eleki középfokú oktatási intézményben oktat. Pályájával kapcsolatban megjegyezte: az irodalom iránt időről időre egyfajta társadalmi közöny tapasztalható. E folyamatból természetesen a fiatalok sem mentesülnek, e kellemetlen tendenciát a technika fejlődése tovább erősítheti. További értékmérő: a tanulók részéről nincs meg a kellő tisztelet tanáraik iránt. A szülőhelyen mind a mai napig a kulturális és erkölcsi értékek tisztelete tapasztalható. Még mindig pozitív töltésű, ha egy gyermek értelmesen tud beszélni egy-egy témáról. Sajnos viszont, hogy az otthoni elhelyezkedés, különösen egy magyar nyelv szakos tanárnak, igencsak körülményes, végtelenül nehéz vállalkozás, nem beszélve arról, hogy egyre fogy a magyar iskolások száma.
A tanárnő tervei között szerepel egy iskolai újság létrehozása, egy filmszakkör indítása, továbbá az erdélyi tanulók közreműködésével irodalmi előadássorozat megvalósítása. Amikor ő maga szabadidővel rendelkezik szívesen néz művészfilmeket vagy zenét hallgat, klasszikusokat, a kedvencet, Bachot.
- bn -

Eleki sportsikerek
2001. október 19-én, nem ragyogó napsütésben ugyan, de elfogadható időjárási körül- mények között megrendezésre került az eleki Mezőgazdasági Középiskola által a “Barátság sportverseny”, mely hagyomá- nyosan 4 mezőgazdasági középiskola tanulói között zajlik minden évben más-más rendezési helyszínen.
Az elmúlt évben a hajdúszoboszlói Bocskai István Középiskola rendezte a találkozót, melynek végén a 2000-ben útjára indított vándorserleget sikeresen otthon tartották.
Október 19-én, a gyulai sporttelepen atlétikai futó és ügyességi számokban, valamint kézilabdában és kispályás labdarúgásban dőlt el ki a leggyorsabb, legügyesebb, legerősebb. Az összesített eredmények alapján a vándorserleget ismét a Bocskai Középiskola (Hajdúszoboszló) tanulói vihették haza.
I. hely: Bocskai István Középiskola, Hajdúszoboszló (172 pont), II. hely: Mezőgazdasági és Ipari Középiskola, Elek (165 pont), III. hely: Széchenyi István Mezőgazdasági Szakközépiskola, Hajdúböszörmény (122 pont), IV. hely: Brózik Dezső Mezőgazdasági Szakközépiskola Berettyóújfalu (53 pont).
Az eleki tanulók kiemelkedő eredményei: Lányok: 100 m futás: II. hely Gurbai Andrea, III. hely Nagy Tímea. 400 m futás: I. hely Gurbai Andrea, III. hely Török Erzsébet. 4x100 m v.futás: II. hely (Gurbai A., Török E., Nagy T., Csegezy A.). Súlylökés: II. hely Mokán Zsófia, III. hely Wittman Anett. Összesített eredmény: II. helyezés.
Fiúk: 100 m futás: II. hely Cseke László, IV. hely Kun István. 400 m futás: hely I. Cseke László, II. hely Mohácsi Attila. 1500 m futás I. hely Kisantal Gergely. Távolugrás: I. hely Popucza Attila. 4x100 m v.futás: I. hely (Mohácsi A., Kun I., Cseke L., Dorogi A.) 4x400 m futás: I. hely (Mohácsi, Kun, Bakró, Cseke). Labdarúgás: I. helyezés. Össze- sített eredmény: I. helyezés.
Nagy Endre, testnevelő